© 1996, 2016 by Editura Polirom, pentru prezenta traducere

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6054-4

ISBN PDF: 978-973-46-6055-1

ISBN print: 978-973-46-3630-3

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: Paul Valéry (1871-1945), Autoportret (ulei pe pânză)

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Celebrul poet şi estetician PAUL VALERY (1871-1945) s-a remarcat prin diversitatea tematicilor, dovedind un interes deosebit pentru tot ceea ce ţine de cultură şi civilizaţie. Erudiţia, spiritul critic, rafinamentul judecăţilor sale îl recomandă ca pe un exponent de marcă al intelectualităţii franceze.

Divagaţii despre libertate

I

Libertate: unul din acele cuvinte detestabile care au mai mult valoare decât sens, mai mult cântă decât vorbesc, mai mult întreabă decât răspund; unul din acele cuvinte care fac toate meseriile şi a căror memorie este îmbâcsită de Teologie, Metafizică, Morală şi Politică; cuvinte bune pentru controverse, dialectică, elocvenţă, propice atât analizelor iluzorii şi infinitelor subtilităţi cât şi sfârşiturilor de fraze care dezlănţuie tunetul.

Nu găsesc semnificaţia precisă a cuvântului „Libertate” decât în dinamica şi teoria mecanismelor, unde desemnează ascendentul numărului care defineşte un sistem material asupra numărului greutăţilor care se opun deformărilor acestui sistem sau care-i interzic anumite mişcări.

Această definiţie, rezultând dintr-o reflecţie privitoare la o observaţie foarte simplă, merită să fie amintită în legătură cu remarcabila neputinţă a gândirii morale de a circumscrie într-o formulă ce anume înţelege ea însăşi prin „libertatea” unei fiinţe vii şi înzestrate cu o conştiinţă de sine şi de acţiunile sale.

Dar nimic nu este mai prolific decât ceea ce permite spiritelor să se învrăjbească şi să-şi exploateze diferenţele când nu există nici o referinţă comună care să le oblige să fie de acord.

Unii, deci, visând că omul era liber, fără a putea spune cu adevărat ce anume înţelegeau prin aceste cuvinte, ceilalţii şi-au imaginat imediat şi au susţinut că el nu era altfel. Au vorbit de fatalitate, de necesitate, şi, mult mai târziu, despre determinism; dar toţi aceşti termeni au exact acelaşi grad de precizie ca şi acela căruia i se opun şi nu au nici o legătură cu întreprinderea de clarificare a unei confuzii, în care totul pare să fie adevărat.

„Deterministul” jură că, dacă am şti totul, am putea deduce şi prevedea conduita fiecăruia în toate circumstanţele, ceea ce este evident. Din nefericire, „a şti totul” nu are sens.

Totul devine absurd în această materie, ca în atâtea altele, de îndată ce încercăm o stoarcere a termenilor: se vede atunci că sunt umflaţi numai de confuzii. Şi constatăm cu uşurinţă că problema n-a fost niciodată enunţată cu adevărat, fără ca această împrejurare să împiedice vreodată pe cineva s-o rezolve, ea conferindu-i un fel de eternitate: ea stârneşte spiritul care se zbate într-un cerc. Celebrul geometru Abel, vorbind despre cu totul altceva, spunea: „Trebuie să i se dea unei probleme forma care să-i permită întotdeauna să fie rezolvată.”

Această formă trebuie căutată. Dacă ea este de negăsit, problema nu există.

În lipsa acestei prime cercetări, gândirea, insistând asupra unui cuvânt, se rătăceşte într-o cantitate de expresii particulare: adoptă când un sens mai mult sau mai puţin compozit, un fel de medie a întrebuinţărilor, când un sens convenţional care intră în contradicţie cu cel al întrebuinţărilor curente, gânditorul însuşi introducând o infinitate de neînţelegeri şi fluctuaţii.

A face dintr-o problemă de statistică şi de notaţii accidental constituite o problemă de existenţă şi de substanţă este o eroare atât de facilă şi de răspândită, încât am putea spune că e o constantă. Nu există şi nici nu poate exista nimic mai mult în sensul unui cuvânt decât ceea ce fiecare spirit a primit de la celelalte, în mii de ocazii diverse şi întâmplătoare, la care se adaugă întrebuinţările pe care el însuşi i le dă, tatonări ale unei gândiri abia înmugurite în căutarea expresiei proprii. Se cuvine deci să adresăm filologiei, judecătorul lor firesc, toate întrebările prin care termenii pot fi puşi în cauză. Ei îi revine sarcina de a restitui originile şi denaturările sensului şi ale întrebuinţărilor cuvintelor; ea le nu atribuie un „sens adevărat”, o altă adâncime şi valoare decât poziţia şi circumstanţa care rezidă şi subzistă în termenul izolat.

Cum este posibil ca problema libertăţii şi a liberului arbitru să fi aprins atâtea pasiuni şi să fi animat atâtea dispute fără nici o ieşire? Fireşte, faptul se datorează interesului cu totul diferit decât acela de a dobândi o cunoaştere pe care nu o aveam. Ne uitam la consecinţe. Doream să fie aşa şi nu altfel; nu căutam cu toţii decât ceea ce găsisem deja. După părerea mea, aceasta este cea mai proastă întrebuinţare care se poate da spiritului pe care-l posedăm.

Întotdeauna am fost uimit cum intra gândirea în război, cu toate forţele sale, numai la simplul enunţ al unui termen care, modest, inofensiv şi clar în împrejurări obişnuite, devine un monstru de dificultate de îndată ce este scos din elementul lui natural, care este cursul schimburilor şi al transmisiilor particulare, pentru a se constitui într-o „rezistenţă”. Fără îndoială, fenomenul cel mai banal, un măr căzând, o oală de pe care saltă capacul, poate induce într-un spirit, dispus să aprofundeze aceste observaţii, un început de meditaţie şi de analiză; dar această trudă mentală reîncepe odată cu fenomenul în sine, căruia îi caută, urmând căile intelectului, acela formă, amintită de Abel (deja citat) care transformă problemele în probleme adevărate, adică în probleme care nu cer o eternă reîntoarcere la datele lor.

Nu văd deci nici un fel de „problemă a libertăţii”, însă văd o problemă a acţiunii umane care nu mi se pare a fi fost riguros şi scrupulos enunţată şi studiată până acum, nici măcar în situaţiile cele mai simple. Un act, pornit de la o situaţie fiziologică şi psihică, este cu siguranţă o suită de transformări dintre cele mai complexe despre care nu avem nici o idee şi nici un model. Este posibil ca studiul acestui act şi cunoştinţele care ar putea să i se adauge să facă puţină lumină în această încâlcită afacere a cărei origine se află în două propoziţii reunite aici: „Cum este cu putinţă să putem face ceea ce ne repugnă şi nu ceea ce ne seduce?”

Un om, întrebându-se dacă era liber, căzu pe gânduri. Ridicolul nedumeririi lui nu-i era perceptibil. După câteva secole interioare de desluşiri şi experienţe imaginare pe care le-a risipit tot schimbându-şi părerea şi plasându-se alternativ în situaţiile fictive cele mai critice şi mai nesemnificative, a trebuit să mărturisească până la urmă că nu reuşea să se dumirească.

Nu reuşea să compare stări foarte diferite şi să recunoască ce se păstra de la una la alta. Dacă i-ar mai fi adăugat, la un moment dat, o anume teamă sau o durere foarte ascuţită sau vreo dorinţă precumpănitoare?…

— Ah! îşi zise el, putem face tot ce vrem de fiecare dată când nu vrem nimic.

Un altul, neliniştit, de asemenea, de libertatea lui, s-a gândit, în sfârşit, să-şi formeze o idee cât de cât exactă, printr-o imagine dintre cele mai naive.

Acesta îmi spunea: îmi imaginez două personaje, perfect identice, plasate în două universuri nu mai puţin identice. Ar fi, dacă vreţi, de două ori acelaşi om şi aceeaşi lume. Nici fizic, nici în spirit, nimic nu deosebeşte aceste două sisteme la fel de egale cum pot fi două triunghiuri în teorema lui Euclid. Dar iată că două evenimente identice se produc în ÎNTREGUL unuia şi al celuilalt; se întâmplă că un geamăn acţionează într-un fel, pe când celălalt hotărăşte şi acţionează altfel sau poate chiar în sens opus… Evenimentul a provocat deci, la unul, ca şi la celălalt personaj, apariţia unei veritabile „libertăţi”, legată de ceea ce fusese şi de ceea ce fuseseră ei până atunci; un rezultat care nu poate fi înţeles… Dar ce să facem? Nu este vorba despre nimic altceva decât despre schimbarea unei egalităţi într-o inegalitate, fără o intervenţie exterioară şi despre aplecarea într-o parte sau alta a balanţei până atunci în stare de echilibru, fără să se atingă instrumentul… Trebuie oare să devii un altul care într-un anumit moment să acţioneze asupra a ceea ce ai fost până la un moment dat? Libertatea ar fi un intermediar între două determinisme, starea unui om care, într-un caz particular, ar putea crea un determinism ad-hoc pentru uzul lui?

I-am răspuns „la întâmplare” pentru că oricum trebuia să-i răspund. I-am atras atenţia că-mi era foarte greu să concep această egalitate a sistemelor, pentru că nu pot concepe nici măcar egalitatea acelor figuri de care se face uz în geometrie. Totul ţine numai de fizică. Dar în riguroasa puritate a gândirii abstracte, nu există dublete. Fiecare obiect este o esenţă, adică un model şi nu conţine materia care să-i permită pluralitatea. Nu există deci triunghiuri egale: nu există decât un singur triunghi din fiecare fel, adică exact atâtea câte definiţii posibile. Şi am adăugat, pentru plăcerea mea, că ceea ce spusesem despre triunghiuri, sfântul Toma o spunea despre îngeri, care, fiind absolut imateriali şi de esenţe diferite, fiecare dintre ei era în mod necesar singur în speţa lui. Ar trebui deci, cu toată rigoarea, să nu spunem niciodată două triunghiuri, nici doi îngeri, ci un triunghi şi un triunghi, un înger şi un înger.

Să revin la „libertate”. Aţi băgat de seamă, îi spun eu interlocutorului meu, că acţiunea exterioară săvârşită nu suprimă radical facultatea de a crede că mai este ceva de făcut? Nu se întâmplă oare atât de des să ne surprindem trăind starea de oscilaţie sau de egală posibilitate în care eram înainte de a acţiona? Ca şi cum un altul s-ar fi topit în act şi i-ar fi fost imposibil aceluiaşi, sub ameninţarea de a nu mai fi Acelaşi, să accepta că fapta contează? S-ar zice că lui Acelaşi îi repugnă să devină un Altul care a făptuit în ireversibilitate. De altfel, e ciudat că „faptul săvârşit” poate să nu ne pară uneori decât un vis din care ne trezim pentru a regăsi întreaga viaţă imaginară, toate resursele şi soluţiile contradictorii… Nu ne recunoaştem decât în provizoriu şi în posibilul pur; iată ceea ce ne caracterizează în mod absolut.

Da, mi se va spune. Am auzit şi noi de multe ori că un criminal se miră că a făptuit o crimă. Spune, de obicei, că i s-a întâmplat o nenorocire.

Şi atunci victimei ce rămâne să-i spunem?…

— Într-adevăr, nu cred să fi comis vreo crimă, în afara celor care se comit de obicei în viaţă, dar trebuie să mărturisesc că am făcut această experienţă a reîntoarcerii interioare la starea de inocenţă nesigură, când eşti atât de greu de convins că ceea ce ai făcut e bun făcut.

Da. Fiecare se pierde, obligatoriu, într-o reflecţie, în care el întrupează propria-i persoană: orice speculaţie asupra libertăţii cere un speculator care să se pună pe sine în cauză. Acesta încearcă să se observe în cursul unei acţiuni. Revine asupra unor acte pe care le-a trăit… V-aţi întors vreodată, aşa cum te întorci pe căile spiritului, asupra unora dintre propriile dumneavoastră acte? Asupra unuia din acelea despre care se spune în mod obişnuit că „e liber”, fără să se aprofundeze termenul mai mult decât o face lumea sau legea. „Dacă ar fi s-o iau de la început!” se spune adesea. Vă puteţi imagina cu precizie această „corecţie” a vieţii?

— Cam greu. Nu-mi pot închipui cum puteam să fiu „liber”… Dar mă gândesc, pe de altă parte, că mi-aş fi putut călăuzi altfel faptele.

— Şi spuneţi cum spun toţi; „Dacă-aş fi ştiut…” Dar în majoritatea cazurilor „se ştie bine” şi totul se petrece ca şi cum nu s-ar fi ştiut.

— Ah! E diabolic, cum să reconstitui accidentalul şi efectele lui imediate?

— Şi ce este atunci determinant într-o acţiune?

— Atenţie. Vom cădea în capcanele clasice. Abia intraţi în acţiune (sau, mai degrabă, în gândirea acţiunii), vom găsi tot ceea ce se găseşte în lume: un oribil amestec de determinism şi întâmplare…

— Dar de unde vine oare ideea că omul e liber? Sau cealaltă, că nu este?

Nu ştiu cine a început; filosofia sau poliţia. La urma urmei, e vorba fie să dezvinovăţim actele omului, oricare ar fi ele, şi să le asimilăm unui mecanism, fie să-l facem responsabil, cum se spune, adică să-i conferim demnitatea cauzei prime: s-au folosit în acest scop logica, sentimentul, toate ştiinţele naturii, s-au risipit imense resurse ale ştiinţei, ingeniozitate, elocvenţă, urmărindu-se una sau alta dintre demonstraţii. Observaţi că acest mare proces, dacă e cât de cât consecvent, dacă merită să fi fost angajat nu interesează numai pe moralist sau pe metafizicieni: întregul orgoliu al artistului, toată vanitatea cunoscută a poetului intră în joc. Opera este un act.

— Dar atunci un om care-şi spune inspirat, un liric care se laudă că este, mărturiseşte că nu e liber, urmând o direcţie care nu e a lui.

— Culmea acestei pretenţii de a fi cauză fără să fii, de a te împăuna cu o operă atribuind-o unei surse cu care nu te confunzi deloc, o găsim la romancierii care pretind că nu fac altceva decât să se supună existenţei personajelor lor, că sunt locuiţi de indivizii care le impun pasiunile lor, îi atrag în aventurile lor, ceea ce conferă lucrărilor lor un fel de necesitate substanţial… arbitrară. Observaţi că n-am putut să mă exprim decât prin intermediul unei contradicţii. Ar fi foarte supăraţi dacă li s-ar răspunde că nu au deci nici un merit; în orice caz, nu mai mult decât masa în care bat spiritele comunicând acele frumoase lucruri pe care le ştim…

…Se poate spune orice plecând de la acest cuvânt care trezeşte în spirit anumite imagini şi idei de care numai clipa, circumstanţele sau un interlocutor dispun. Ne putem gândi că „libertatea” este o proprietate a organismelor a căror existenţă depinde de o adaptare care nu poate fi obţinută prin procedeul elementar al actului reflex. O acţiune căreia îi este necesară coordonarea unui sistem de funcţii care, în stare normală, sunt independente şi care trebuie să răspundă la un anume imprevizibil, presupune existenţa unui joc, permiţând acordul percepţiilor şi al posibilităţilor mecanice ale fiinţei.

— Dar mai sunt şi alte aspecte: de exemplu, se poate considera „libertatea” ca o simplă senzaţie, şi chiar o senzaţie derivată, care nu apare când putem face ce vrem sau putem urma impulsul propriului nostru trup. Ar fi vorba, în realitate, de producerea, prin sensibilitatea noastră, a unui contrast, al cărui prim termen ar fi senzaţia (sau chiar ideea) unei constrângeri, ea însăşi trezită, fie în gândul nostru, fie în cursul experienţei, prin schiţarea actului. În consecinţă, senzaţia de „libertate” nu se produce decât ca o reacţie la o piedică simţită sau imaginată. Dacă un prizonier eliberat îşi uită pe loc lanţurile, schimbarea stării lui nu-i dă deloc senzaţia de libertate. Iată de ce, imediat ce am cucerit-o şi ne-am obişnuit cu ea, libertatea încetează să mai fie simţită, îşi pierde valoarea şi se face cu ea un comerţ destul de ieftin.

— Orice speculaţie asupra „libertăţii” trebuie să conducă la un examen al impulsurilor şi al constrângerilor. Sistemul foarte cunoscut care constă în a înşela sau a suprima nevoile sau dorinţele pentru a deveni liber ar ajunge, dacă ar fi practicabil, la suprimarea senzaţiei de libertate pentru că însăşi senzaţia de constrângere ar fi abolită. Se întâmplă, de altfel, ca această intenţie să conducă la rezultatul paradoxal de a regăsi senzaţia de „libertate” în constrângerea pe care ne-o impunem… în vederea altor avantaje.

Aici se află nodul problemei. El rezidă în acest scurt cuvânt „a se”. A se constrânge. Cum poţi să te constrângi?

Părerea mea este, dacă împing la extrem analiza acestei probleme, că ar trebui să încercăm eliminarea noţiunii sau notaţia prea simplă: „eu”. Eul nu este relativ precis decât ca o notaţie de uz extern. Eu spun ideile „mele”, şapca „mea”, doctorul „meu”, mâna „mea”…

Dar să lăsăm exteriorul, să intrăm în „noi înşine”. Vom descoperi sau se va descoperi că ideile îmi vin, nici eu nu ştiu de unde şi nici cum. La fel se întâmplă cu impulsurile mele, cu energiile mele. Ideile mele mă chinuie ca şi cum s-ar bate între ele. Eul luptă cu mine… Dar a spune ale mele, al meu, a mea, când, pe de altă parte, aceste intervenţii sau aceste prezenţe se comportă ca nişte fenomene, înseamnă a dovedi natura pur negativă a notaţiei. Pot renunţa la opinia mea în favoarea opiniei tale. Durerea mea, senzaţia mea cea mai intimă şi mai vie pot înceta, dar, abolite chiar, eu tot voi vorbi despre ele ca fiind ale mele. Şi totuşi au devenit o amintire funcţional identică amintirii unei percepţii oarecare.

Deci, notaţia eu nu desemnează nimic determinat decât în circumstanţă şi prin ea; şi ceea ce rămâne, dacă rămâne, nu este altceva decât noţiunea pură de prezenţă, de capacitate a unei infinităţi de modificări. În cele din urmă, ego se reduce la „fie ce-o fi”.

Fără îndoială, această formulă va părea mai puţin extraordinară dacă vom observa că persoana şi personalitatea noastră, cum le numim noi, nu sunt decât un sistem de amintiri şi deprinderi care se pot şterge din memorie, cum s-a constatat în anumite cazuri de alienare: bolnavul uită cine e şi nu-şi mai recunoaşte nici măcar propriul său corp. Dar n-a pierdut notaţia sinelui şi va spune eu; va opune acest eu şi sinele lui restului lucrurilor: cu alte cuvinte, notaţia şi-a păstrat funcţia în gândirea subiectului.

Pe scurt, oricare ar fi senzaţia, ideea sau relaţia, oricare ar fi actul pe care-l calific drept „al meu”, eu le opun prin acest fapt unei facultăţi inepuizabile de „a califica”, al cărei act este independent de ceea ce o afectează. Iată de ce mi-am permis uneori să compar acest eu fără atribut cu zeroul matematic, mare şi destul de recentă invenţie care ne permite să scriem orice relaţie cantitativă în forma a = 0. Zero este în sine sinonim cu nimic; dar actul de a scrie zero este un act pozitiv care semnifică, în toate cazurile, că orice relaţie de egalitate între mărimi corespunde unei operaţii care le anulează simultan şi care este aceeaşi pentru toţi. Or, scriem acestea asimilând nimicul unei cantităţi care se numeşte zero.

Astfel, în notaţia „reflexivă” (eu îmi spun, eu mă simt), cele două pronume au valori foarte diferite: unul din termeni, primul, este acel „eu” instantaneu, deci funcţional, pe care l-am asimilat cu zero. Celălalt este calificat; este trup, memorie, persoană sau lucru în relaţie cu persoana, totul fiind aici variabil, modificabil şi supus uitării. Acestea alcătuiesc, deci, două euri sau mai degrabă un eu şi un eu.

A se elibera?…

Libertatea, senzaţie pe care o căutăm fiecare după capul nostru: unul în vin, altul în revoltă, altul în „filosofie”; sau în amputare, ca Origene. Ascetismul, opiumul, deşertul, plecarea de unul singur cu o ambarcaţiune cu pânze, divorţul, mănăstirea, sinuciderea, legiunea străină, mascaradele, minciuna…

Sporirea puterii sau reducerea voinţei sunt tot atâtea procedee salvatoare care se oferă spiritului; unele prin acţiune asupra lucrurilor şi fiinţelor, altele prin acţiunea asupra sinelui.

Şi când eşti cu adevărat cel mai liber, adică nevoia şi dorinţele sunt în echilibru cu puterile, senzaţia de libertate este nulă.

Este extraordinar că un om, înaintând spre un pericol foarte grav, spre durere, moarte, ruşine, poate fizic să meargă; că măduva şi muşchii lui îl poartă.

Să presupunem că ar fi imposibil: stranii consecinţe.

Câte lucruri întemeiate pe un fel de simulare cu efecte reale şi energice, puterea de a opera prin musculatură contrariul a ceea ce vrea să facă cea mai adâncă parte a fiinţei lui. „Cu inima strânsă”. Uneori, actul care te costă cere un mare efort mecanic. Alteori, este un efort aproape neobservat, ca şi cum ai spune „da” sau ai semna. Dar atunci se poate întâmpla ca această neînsemnată mişcare să se încarce cu o asemenea greutate „străină” încât „da-ul” este un suflu şi semnătura o mâzgâlitură.

II

Politica ne vorbeşte şi ea despre libertate. Părea, la început că nu acorda acestui termen decât o semnificaţie juridică. De-a lungul secolelor, aproape oricare societate organizată deosebea două categorii de indivizi al căror statut era diferit: unii erau „sclavi”, ceilalţi erau „liberi”. La Roma oamenii liberi, născuţi din oameni liberi, se numeau ingenuus; dacă erau eliberaţi li se spunea „liberţi”. Mult mai târziu, cei despre care se pretindea că-şi eliberaseră gândirea vor fi numiţi „libertini”; curând această frumoasă titulatură va fi rezervată celor care nu mai cunoşteau oprelişti în ordinea moravurilor.

Şi mult mai târziu, libertatea deveni un ideal, un mit, un ferment, un cuvânt plin de promisiuni, greu de ameninţări, un cuvânt care i-a ridicat pe oameni unii împotriva altora; şi, în general, pe cei care par cei mai slabi şi se simt cei mai puternici împotriva celor ce par cei mai puternici şi se simt cei mai slabi.

Această libertate politică pare greu de separat de noţiunile de egalitate şi de „suveranitate”; greu compatibilă cu ideea de „ordine”; şi uneori chiar cu cea de „justiţie”.

Nodurile şi interferenţele acestor abstracţiuni se manifestă cu mai multă claritate dacă descompunem părelnica idee de libertate în diferitele ei aspecte. Libertatea de a gândi (adică de a publica) nu se împacă întotdeauna cu ordinea. Libertatea comerţului ca şi aceea de a munci pot ofensa justiţia şi egalitatea. Naţiunea, Legea, Statul, Şcoala, Familia, fiecare conform naturii sale, sunt tot atâtea puteri restrictive ale impulsurilor individului.

Pe scurt, ar fi o cercetare interesantă şi, poate, fecundă să determinăm ce-i este îngăduit unui individ într-o ţară „liberă”, – ce-i mai rămâne din „joc” când a biruit toate constrângerile care i-au fost impuse de binele public.

Politica şi libertatea spiritului se exclud, căci politica înseamnă idoli.

Cred că libertatea spiritului constă într-un „automatism” particular care reduce foarte repede ideile la natura lor de idei, nu le permite să se confunde cu ceea ce reprezintă, le separă de valorile lor afective şi impulsive, ceea ce diminuează sau falsifică posibilităţile de combinare. Aceste aşa-zise valori nu sunt legate decât printr-un accident. O idee tristă se descompune într-o idee care nu poate fi tristă şi o tristeţe fără idei.

Nu trebuie să confundăm această „libertate” cu aceea numită în mod obişnuit „libertatea de a gândi” sau „libertatea de conştiinţă”. Acestea sunt în întregime exterioare; presupun acţiuni sau manifestări, şi unele şi altele, în general puţin compatibile, la cei care aspiră spre ele, cu „libertatea de spirit” definită mai sus.

Un spirit cu adevărat liber nu ţine morţiş la opiniile lui. Dacă nu se poate împotrivi apariţiei acestora în sinea lui, emoţiilor şi afecţiunilor care par la început de nedespărţit, el reacţionează împotriva acestor fenomene intime pe care le îndură, încercând să le redea particularităţii şi instabilităţii lor permanente. Nu putem, într-adevăr, hotărî decât cedând la ceea ce e mai specific în natura noastră şi mai accidental în imediat.

Spiritul liber se simte inalienabil.

Îmi vine foarte greu să redau clar şi precis ideea de libertate politică. Presupun că semnifică în întregime subordonarea în faţa legii, această lege fiind considerată ca emanând de la toţi şi dată în interesul tuturor. Dacă mă răneşte sau mă stinghereşte, nu pot acuza, nici urî pe nimeni: o îndur cum îndur legile naturii.

Când nu pot asimila cu totul legea civilă cu legea naturii, fie că se înfăţişează ca o expresie a unei voinţe particulare care nu o supune pe a mea decât prin forţa acţiunii, fie că această lege, cu toate că emană de la toţi, mi se pare absurdă sau atroce, atunci presupun că libertatea mea politică este lezată…

Dar asta înseamnă că am învăţat s-o concep. Noţiunea este inculcată. S-au văzut sclavi suferind pentru că au fost eliberaţi. S-au văzut popoare încurcate de faptul că au fost lăsate pe seama lor însele, refăcându-şi rapid stăpânii. Se întâmplă ca aceste popoare să se afle chiar printre cele mai cultivate şi mai inteligente ale timpului lor.

O altă remarcă: trebuie să deosebim, în materie de libertate, noţiunea de senzaţie. Sub o autoritate chiar despotică, delăsarea instituţiilor şi a administraţiei poate permite mai mult joc individului şi mai multă participare la afacerile publice decât într-un stat considerat riguros liber. El se simte aici cu atât mai liber cu cât aparenţele sunt mai puţin liberale.

Se numeşte ţară liberă ţara în care constrângerile Legii sunt, chipurile, făcute de cei mai mulţi.

Rigoarea acestor constrângeri nu figurează în această definiţie. Oricât de dure ar fi, dacă emană de la majoritate sau se crede că emană de la ea, ajunge: această ţară e liberă.

Este remarcabil faptul că libertatea politică s-a născut din dorinţa de a constitui libertatea individului într-un drept natural, legat de fiecare om trecând prin lume.

Au vrut să-l salveze pe acesta de capriciile unuia sau ale câtorva şi l-au supus capriciilor numărului.

Dar, acestea neputând fi mărturisite, căci nici capriciul, nici înţelepciunea unei majorităţi nu se pot dezvălui, pudoarea a oferit uneori sentimentului confuz al majorităţii frumoasa figură a Raţiunii.

Se înţelege de la sine că renunţarea de bună voie la drepturile noastre se face în virtutea unei libertăţi superioare libertăţii de a le exercita. Această simplă remarcă ajunge pentru a demonstra ce încurcături de expresie şi de gândire implică termenul de libertate.

În această ţară liberă este riguros interzis să luăm un pahar cu apă din mare, să cultivăm zece ari cu tabac şi periculos să aprinzi o ţigară de la soare cu lupa. Toate acestea sunt pline de înţelepciune şi pot fi justificate în parte. Dar presiunea nu este mai mică şi iată remarca la care voiam să ajung: numărul şi forţa constrângerilor de origine legală sunt poate mai mari acum decât au fost vreodată. Legea pune stăpânire pe om chiar din leagăn, îi impune un nume pe care nu-l va putea schimba, îl trimite la şcoală, îl face apoi soldat până la bătrâneţe, supus oricărui apel. Ea îl obligă la o cantitate de acte rituale, de mărturisiri, de prestaţii şi, fie că e vorba de bunurile sau de munca lui, ea îl supune decretelor sale ale căror complicaţii şi număr sunt atât de mari încât nimeni nu ajunge să le cunoască şi aproape nimeni să le interpreteze.

Sunt gata să conchid că libertatea politică este cel mai sigur mijloc de a-i face pe oameni sclavi, căci aceste constrângeri sunt considerate ca emanând din voinţa tuturor şi deci nu pot fi contrazise; acest gen de constrângeri şi deturnări, impuse de o autoritate fără chip, abstractă şi impersonală, acţionează cu insensibilitatea, cu puterea rece şi inevitabilă ale unui mecanism care, de la naştere până la moarte, transformă fiecare viaţă individuală într-un element nedesluşit al nu ştiu cărei existenţe monstruoase.

Marile lucruri sunt săvârşite de oameni care nu simt neputinţa oamenilor. Această insensibilitate este preţioasă. Dar trebuie să mărturisim că, sub acest raport, criminalii se aseamănă cu eroii.

Victime ale libertăţii.

Mai multe lucruri de preţ şi chiar cele de foarte mare preţ compun plata datorată libertăţii.

Cum libertatea mişcărilor nu este simţită la început, ci se produce ca urmare a unei senzaţii de împiedicare care se anulează – sau a unui sentiment de stinghereală –, tot aşa libertatea politică, libertatea moravurilor sau cea de gândire nu sunt înnăscute, ele se concep, se conturează, se fortifică în spirite şi se impun după lungi perioade de constrângere, de disciplină, de formalism şi supunere. În timpul acestor rigori, omul dobândeşte virtuţi care favorizează, în ansamblu, viaţa socială, funcţionarea regulată a mecanismului vieţii, înţelegerea reciprocă a indivizilor, previziunea reacţiilor unuia şi a ale grupurilor de diverse ordine. Este posibil ca principiile, regulile, deprinderile sau practicile inculcate atunci să fie imposibil de dedus chiar dintr-un examen al lucrurilor acelei epoci: se întâmplă să ni se pară străine, absurde, tiranice, arbitrare şi să nu ne putem imagina că ne-am supune unor forme sau unor formule fie stingheritoare, fie injuste, ridicole, atroce sau, pur şi simplu, inutile. Rezultă din toate acestea o mişcare tinzând să răstoarne asemenea obstacole, imagini care reprezintă bucuria şi fericirea de a se fi eliberat de ele. Imediat, se va naşte ideea plăcerii de a le ataca şi de a le distruge într-o clipă. Sub numele de libertate, violenţa şi culorile ei tari, cântecele şi strâmbăturile, eforturile şi compoziţiile ei dramatice devin irezistibile, seducătoare. În majoritatea cazurilor, când leul, obosit să tot asculte, îşi sfâşie şi-şi mănâncă stăpânul, nervii lui sunt calmaţi şi-şi va căuta alt stăpân în faţa căruia să stea pe burtă…

Această revoltă distruge fără alegere. Violenţa se cunoaşte după următoarea trăsătură: nu poate alege; se spune, pe bună dreptate, că mânia este oarbă; o explozie sau un incendiu afectează un anumit volum şi tot ce conţine el. Deci, cei care-şi imaginează o revoluţie sau un război ca soluţii la probleme determinate îşi fac iluzii crezând că numai răul va fi suprimat.

Printre victimele libertăţii se numără formele şi, în toate sensurile cuvântului, stilul. Tot ceea ce necesită educaţie, ritualuri, mai întâi inexplicabile, infinite reluări, tot ceea ce duce, prin constrângere, de la libertatea de a refuza obstacolul la libertatea superioară de a-l depăşi, totul este periclitat, iar nesemnificativul umple lumea cu operele lui. O istorie veritabilă a artelor ar arăta câte noutăţi, câte pretinse descoperiri şi îndrăzneli nu sunt decât deghizări ale demonului celei mai neînsemnate acţiuni.

Ideea, senzaţia, setea de libertate s-au afirmat cu o forţă cu atât mai mare cu cât puterea a devenit mai personală în principiu, mai administrativă şi mai impersonală în mijloacele şi formele ei de acţiune. Când totul se concentrează într-un individ, acesta trebuie, în consecinţă, să se înarmeze cu un mecanism redus din ce în ce mai mult la transmisia şi execuţia automatică a ordinelor venite de la centru şi de la cel Unic.

Aşa s-a întâmplat în Franţa, în secolul al XVII-lea. Ceea ce a făcut ca revoluţia să fie nu numai dorită, ci chiar imaginabilă şi posibilă. Toate revoluţiile noastre din ultimul secol au avut drept condiţie necesară şi suficientă constituirea puterii centralizate, datorită căreia un minimum de imaginaţie, un minimum de forţă şi de durată a efortului lăsau dintr-o dată o întreagă naţiune pe mâinile celui care îşi asuma aventura. În ziua în care apare, punând stăpânire pe două sau trei imobile şi pe câteva personaje, reuşeşte să tulbure ţara întreagă, deschizând era schimbărilor politice pe calea violenţei scurte şi rapide. Sistemul creat de Richelieu şi de Ludovic al XIV-lea autoriza şi favoriza închipuiri precum cele ale lui Blanqui.

Dar nu acest lucru mă preocupă acum. M-am gândit mult la ceea ce se numeşte un stat şi n-am găsit nicăieri o explicaţie satisfăcătoare.

Juriştii spun că statul este „persoană morală”, adică un cuvânt şi o convenţie care evocă şi adună un anume număr de capacităţi sau de facultăţi, rezultând ele însele, în mod necesar, din lege; or, nu există lege fără stat care s-o promulge şi s-o facă ascultată. Iată-ne în acea lume mitică, atât de remarcabilă încât se impune oricărei vieţi colective şi aplică oricărei vieţi individuale consecinţele reale şi precise ale existenţelor imaginare sau nominale imposibil de circumscris, de descris sau de definit.

Un tânăr, într-o zi, mi-a cerut lămuriri cu privire la această noţiune; mi-a fost greu să-i răspund căci, pe de o parte el mă presa, iar pe de altă parte, simţeam repulsia mea obişnuită pentru enunţul unor propoziţii care nu mă mulţumeau nici pe mine însumi şi pentru folosirea unor termeni al căror temei nu-l cunoşteam. N-am putut decât să-i propun o reţetă pentru conceperea statului care-mi veni pe moment în minte şi care valorează atât cât valorează.

— Vă puteţi imagina un monarh? l-am întrebat. Un om care poate multe lucruri şi care deţine cu mult mai multe. Stăpâneşte toată ţara, în sensul că tot ceea ce alţii posedă, nu posedă decât prin protecţia care li se acordă plătindu-i tribut. El poate îmbogăţi săracii, poate să înalţe şi să coboare oamenii; el poate exila şi ucide pe cine vrea, poate construi şi distruge, poate provoca războiul şi obţine pacea; poate organiza, reglementa, permite sau interzice… El nu dă socoteală nimănui… Pe scurt, el este singurul om total din regatul lui şi chiar mărturiseşte: „Statul sunt eu!”. Nimic mai clar, înţelegeţi bine din aceste cuvinte ce este statul, căci vedeţi un om şi-i puteţi constata faptele. Să plecăm de la această imagine. Să operăm acum asupra ideii de om atotputernic. Renunţăm la tot ceea ce este uman fără să-i scădem nimic din putere: să-l considerăm scutit de bătrâneţe şi moarte; timpul nu are nici o putere asupra lui:

În zadar pentru zei el fuge cu un pas uşor.

Şi aceasta nu e tot. Să-i retragem acum orice sensibilitate: acest nemuritor nu are nevoie de inimă… Nici de simţuri, nici de inimă… În ceea ce priveşte spiritul… Pe onoarea mea dacă ştiu ce ar putea fi spiritul unui stat?

— Statul dumitale este un monstru, îmi răspunse tânărul. Noi nu trăim decât din ce vor ei să ne arunce. Bunurile noastre, vieţile noastre, destinele noastre nu sunt decât concesii precare. Înţeleg că mişcările de eliberare răspund din când în când inumanităţii crescânde a sistemului. Omul se miră şi tremură în faţa acestuia, după cum se minunează şi se emoţionează în faţa enormelor maşini pe care tot el le-a construit.

— Adăugaţi: dacă statul este puternic, ne zdrobeşte, dacă este slab, ne ucide.

Anumiţi indivizi delicaţi sunt şocaţi de ideea despre ei înşişi implicată în certurile şi raţionamentele politice, proferate în auzul lor. Sunt unii care nu pot suporta tonul înflăcărat rostind anumite cuvinte atât de auguste că li se par indecente. Se depărtează de partidele care le suportă, le practică, trăiesc din ele; adică de toate partidele.

Orice politică, chiar şi cea mai grosieră, presupune o anumită idee despre om, căci se pune problema de a dispune de el, de a-l folosi şi chiar de a-l servi.

Fie că este vorba de partide, de regimuri sau de oameni de stat, ar putea fi instructiv să încercăm să extragem din tacticile şi actele lor ideile pe care şi le-au făcut sau şi le fac despre om.

Mă întreb dacă măcar unul şi-a îngăduit răgazul şi osteneala de a reflecta profund la aceste lucruri şi mă asigur de contrariul.

Vă propun o altă cercetare: să studiem variaţiile libertăţii individuale într-un anumit număr de ani.

Ar fi vorba să examinăm legile succesive: unele îşi sporesc, altele îşi restrâng domeniul posibilităţilor. Începând cu o anume zi, nu mai poţi fi dentist fără examen şi fără diplomă. De la cutare dată, toată lumea a fost obligată să presteze serviciul militar. La o altă dată se dă permisiunea de a divorţa. După treizeci de ani s-a instituit obligaţia de a declara la fisc tot ceea ce se câştigă. În jurul anului 1820 a fost instituită o cu totul altă confesiune.

Se vede că domeniul libertăţii noastre se schimbă foarte mult. Mi-e teamă că aria lui n-a făcut decât să se restrângă de vreo jumătate de secol încoace. Ca o piele de şagri.

Dar ar fi nedrept şi foarte superficial să nu luăm în considerare decât constrângerile legale. Omul modern este sclavul modernităţii; nu există progres care să nu se întoarcă împotriva sa aservindu-l complet. Confortul ne înlănţuie. Libertatea presei şi mijloacele prea puternice de care dispune ne asasinează cu ţipete imprimate, ne străpung cu veşti de senzaţie. Publicitatea, unul din marile rele ale lumii contemporane, insultă privirile, falsifică toate epitetele, strică peisajele, corupe orice calitate şi orice critică, exploatează copacul, roca, monumentul şi amestecă pe paginile vomate de maşini, asasini, victime, eroi, centenarul zilei şi copilul martir.

La care se adaugă tirania orarelor.

Toate acestea vizează creierul. Va trebui să construim în curând mănăstiri riguros închise, unde nici undele, nici foile să nu pătrundă; unde ignoranţa oricărei politici va fi prezervată şi cultivată. Se vor dispreţui viteza, numărul, efectele de masă, de credulitate. Acolo vom merge în anumite zile să privim prin grilaj câteva specimene de oameni liberi.

(1938)

Ideea de dictatură¹

Nu ştiu aproape nimic despre politica practică, în care bănuiesc că se află toate lucrurile de care mă feresc. Nu cred că există ceva mai impur decât aceste lucruri al căror amestec nu-mi place, cum ar fi bestialitatea şi metafizica, forţa şi dreptul, credinţa şi interesele, pozitivul şi teatralul, instinctele şi ideile…

Dar aceasta înseamnă să faci procesul naturii umane, fără îndoială… Nu am nici cea mai neînsemnată calitate pentru a prezenta o lucrare ca aceasta, în care, sub formă de convorbiri, un om de stat, în posesia puterii, îşi dezvăluie gândurile şi scopurile, explicându-şi actele.

Poate domnul Antonio Ferro, care mi-a cerut să scriu câteva rânduri drept preambul, a căutat un contrast şi a dorit să adauge la consideraţiile autorizate şi inspirate de experienţă, câteva opinii speculative şi, poate, naiva expresie a efectului pe care-l produce asupra simplului particular spectacolul unei guvernări personale de tip modern?

Trebuie să spun că ideile expuse în această carte aparţinând domnului Salazar sau care-i sunt atribuite îmi par foarte înţelepte. Ele dovedesc o gândire profundă, elaborată de un spirit care simte grandoarea sarcinii încredinţate. Acest sentiment de grandoare distinge pe omul care urmează o politică nobilă de cel care, văzându-se jucând într-un mare rol, se gândeşte în principal la el.

Dar nu voi îndrăzni, fără să mă consider obraznic, să emit asupra actelor domnului Salazar opinia cuiva care nu le cunoaşte, pentru că eu n-am fost în Portugalia şi, chiar dacă aş fi vizitat această ţară, tot mi-aş fi făcut scrupule în judecarea politicii ei interne – eu, care mă împiedic deja în problemele politicii franceze, şocat fiind adesea de ceea ce scriu străinii despre ea.

Mă voi mărgini deci să încerc, pentru cititorul meu, descrierea stării de început a unei DICTATURII.

Orice sistem social este mai mult sau mai puţin contra naturii, iar natura, în fiecare clipă se zbate să-şi redobândească drepturile. Fiecare fiinţă vie, fiecare individ, fiecare tendinţă se străduieşte să rupă sau să dezmembreze puternicul aparat de abstracţiuni, reţeaua de legi şi ritualuri, edificiul de convenţii şi consimţiri care defineşte o societate organizată. Persoanele, interesele grupate, sectele, partidele minează, dizolvă, fiecare cu mijloacele şi după nevoile sale, ordinea şi substanţa statului.

Atât timp cât abuzurile, erorile, slăbiciunile, existând sub toate regimurIle şi neputând să nu existe, nu alterează principiul însuşi al vieţii acestei entităţi (care este încrederea în seriozitatea aparatului puterii, în superioritatea forţelor sale), opinia publică nu este chiar atât de emoţionată de incidentele supărătoare care se produc, dar sunt prompt resorbite, demonstrând soliditatea profundă a instituţiilor pe care aceste incidente nu le compromit. Dar poate veni şi clipa când pragul conştiinţei generale este atins şi devine imposibil pentru majoritatea oamenilor să se gândească la afacerile particulare, fără să se împiedice de vreo dificultate imputabilă viciilor statului. Când circumstanţele generale sunt destul de neliniştitoare pentru a afecta sensibil vieţile private, când binele public pare să devină jucăria evenimentelor, când încrederea în oameni şi instituţii este extenuată, iar funcţionarea administraţiei, piaţa serviciilor, aplicarea legilor par lăsate în voia capriciilor, a întâmplărilor sau a rutinei; când partidele îşi dispută plăcerile şi avantajele inferioare ale puterii mai mult decât mijloacele pe care le oferă de a alinia naţiunea la o idee – senzaţiile de dezordine şi de tulburare aţâţă întotdeauna în cei care le suportă şi nu au nici un profit dintr-o asemenea disoluţie, imaginea unui stat cu totul opus şi curând ideea a ceea ce va trebui făcut pentru a-l instaura.

Regimul nu se mai ţine atunci decât prin trei puncte: forţa intereselor particulare care sunt legate de existenţa lui; incertitudinea şi teama de necunoscut; în sfârşit, absenţa unei idei de viitor, unică şi precisă, sau a unui om care să reprezinte această idee.

Imaginea unei DICTATURI este răspunsul inevitabil (şi parcă instinctiv) al spiritului când nu mai recunoaşte, în mersul afacerilor, autoritatea, continuitatea, unitatea, care sunt marca unei voinţe aşezate şi a unui imperiu al cunoaşterii organizate.

Acest răspuns este un fapt incontestabil. Nu se poate spune că nu comportă iluzii asupra întinderii şi adâncimii forţei de acţiune a puterii politice; dar este singurul care se poate forma în punctul de întâlnire al gândirii coerente cu obişnuita confuzie a circumstanţelor publice. Toată lumea se gândeşte atunci la DICTATURĂ, conştient sau nu; fiecare se simte în sufletul lui un dictator în faşă. Acesta este efectul spontan şi primar, un fel de act reflex, prin care contrariul a ceea ce este se impune ca o nevoie indiscutabilă, unică şi pe de-a întregul determinată. Este vorba de ordinea şi salvarea publică. Aceste obiective trebuie atinse cât mai repede posibil pe drumul cel mai scurt şi cu orice preţ. NUMAI un EU se poate dedica acestui scop.

Aceeaşi idee (fără să se propună în mod expres) este cel puţin iminentă în toţi cei care se gândesc să reformeze sau să refacă societatea după un plan teoretic, a cărui întreprindere ar cere modificări profunde şi simultane în legi, moravuri şi chiar în inimi.

În ambele cazuri, se atribuie societăţii un scop bine determinat: se asimilează, mai mult sau mai puţin legitim, dar inevitabil, ansamblul de fiinţe vii unei construcţii sau unui mecanism care trebuie să răspundă unor condiţii precise şi să manifeste în orice ocazie ordinea şi logica voluntară a unei gândiri.

Pe scurt, de îndată ce spiritul nu se mai recunoaşte, – sau nu-şi mai recunoaşte trăsăturile esenţiale, modelul lui de activitate raţională, oripilat de haos şi de risipirea forţelor – în nesiguranţele şi slăbiciunile unui sistem politic, el pune la cale, în mod obligatoriu, şi doreşte instinctiv intervenţia cea mai promptă a autorităţii unui singur cap, pentru că numai într-un singur cap se poate concepe corespondenţa clară a percepţiilor, noţiunilor, reacţiilor şi deciziilor, numai un singur cap poate organiza şi impune lucrurilor condiţii şi aranjamente inteligibile.

Orice regim, orice guvernare sunt expuse acestei judecăţi a spiritului: ideea dictatorială apare imediat ce acţiunea sau atenţia puterii se prezintă spiritului de neconceput şi incompatibilă cu exerciţiul raţiunii sale.

De altfel, când dictatura este instituită, iar puterea gândirii dictatorului se află la înălţimea puterii politice, spiritul, dublu suveran, încearcă să ridice la un nivel cât mai înalt înţelegerea sistemului social pe care are sarcina să-l modifice.

Bonaparte, Primul Consul, intră în sala unde Consiliul lui de Stat discută destul de confuz despre organizarea administrativă a Franţei. Acesta îşi scoate sabia şi se aşează într-un colţ al mesei. Ascultă un moment. Apoi, cu o privire care impune tăcerea şi însufleţit de inspiraţie, improvizează (sau face impresia că improvizează) un plan care-i lasă pe auditori, mai puţin obişnuiţi să gândească decât să bată câmpii, pe jumătate fermecaţi, pe jumătate şocaţi. Vrăjitorul imperial le dezvoltă o idee simplă şi extraordinară care părea să i se descopere lui însuşi pe măsura ce-o scotea la iveală şi o articula cu vocea lui ciudată şi nervoasă. Le zicea că el ar lua ca model pentru instituţiile organice, care urmează să fie create, structura şi funcţiile pe care le observă în propria lui facultate de a gândi şi de a hotărî – că el ar constitui administraţia în aşa fel încât Statul să posede distinct mijloacele sau organele de percepţie, de elaborare şi de execuţie care ar asigura viaţa unei fiinţe, al cărei spirit lucid şi pozitiv e slujit de simţuri şi de muşchi în mod constant exersaţi.

Dar orice politică tinde să-i trateze pe oameni ca pe lucruri – pentru că este vorba de a dispune întotdeauna de ei, conform unor idei suficient de abstracte pentru ca ele să poată fi, pe de o parte, traduse în acţiuni, ceea ce necesită o extremă simplificare a formulelor, sau, pe de altă parte, să poată fi aplicate unei diversităţi nesfârşite de indivizi necunoscuţi. Politica îşi reprezintă aceste unităţi ca pe nişte elemente aritmetice de vreme ce-şi propune să dispună de ele. Chiar intenţia sinceră de a lăsa acestor indivizi o cât mai mare libertate posibilă şi de a oferi fiecăruia o parte din putere conducea la impunerea, într-un anumit fel, a acestor avantaje pe care se întâmpla, uneori, ca ei să nu le vrea sau, alteori, să sufere indirect din pricina lor. S-au văzut popoare care se plângeau că fuseseră lăsate libere.

Oricum, spiritul nu poate, când se ocupă de „oameni”, decât să-i reducă la starea de figuri ale combinaţiilor lui. El nu reţine decât proprietăţile necesare şi suficiente care-i permit să urmeze un anumit „ideal” (de ordine, de justiţie, de putere sau prosperitate) şi să facă din societatea umană o operă personală în care el să se recunoască. Un dictator e în felul lui un artist, iar concepţiile lui sunt estetice. Trebuie deci să fasoneze şi să trudească la materialul lui uman, făcându-l disponibil pentru scopurile sale. Ideile celorlalţi trebuie să fie curăţate, elaborate, unificate; spontaneitatea lor să fie insidios sedusă şi prinsă în formule simple şi puternice care să răspundă la toate şi să prevină în ei orice obiecţie; sentimentele să fie stăpânite şi educate, şi chiar manierele lor transformate etc. (fără să li se refuze, nici să se distrugă în ei ceea ce trebuie să subziste ca iniţiativă pentru ca opera pe care spiritul o împlineşte să nu sufere de un exces de supunere şi de inerţie la agenţii săi).

Prin aceasta, spiritul politic care se opune în toate cazurile omului, căruia îi contestă libertatea, complexitatea şi diversitatea, atinge sub regimul dictatorial plenitudinea dezvoltării sale.

În acest regim – care nu este, după cum s-a spus, decât realizarea completă a unei intenţii implicate în orice gândire politică – spiritul este stăpânit în cel mai înalt grad de dorinţa de a se aplica, prin întreaga voinţă de muncă bine folosită, operei sale şi de a desăvârşi, la un mod cât mai puternic posibil, actul UNUIA împotriva TUTUROR şi, la modul ideal, pentru TOŢI, caracteristic naturii sale şi pe care i-l cere spectacolul dezordinilor umane. Îşi atribuie deci o conştiinţă superioară şi introduce în practica puterii contrastul şi relaţiile de subordonare, care există în fiecare individ, între voinţa organizată, cultivată, dirijată spre un scop şi ansamblul „automatismelor” de tot felul. Spiritul va trata deci spiritele prin dresaj şi mlădierea puterilor inferioare care-i pătrund şi-i reduc: frica, foamea, miturile, elocvenţa, ritmurile şi imaginile – şi, uneori, prin aparatul raţionării. Toate aceste mijloace, bazate pe exploatarea sensibilităţii, vor fi luate de el în stăpânire şi puse în slujba lui.

În tipurile moderne de dictatură, tinereţea şi chiar copilăria sunt obiectul unei atenţii şi al unei munci de formare deosebite.

Atunci va domni ordinea; anumite bunuri foarte sensibile vor fi asigurate populaţiei – unele reale, altele imaginare.

Actele puterii vor părea convergente şi raţionale, chiar dacă energia lor se îndreaptă uneori spre rigoare.

Instinctele de conservare şi de creştere colectivă existente la modul difuz într-un popor vor fi compuse, precizate, definite în starea de idee şi de proiect în acest cap unic, în care dispreţul pentru mulţimea vizibilă şi manevrată se poate combina curios cu acel cult al formei istorice naţionale căreia această mulţime îi este materie momentană.

Se vede că e de ajuns să te gândeşti la viaţa de ansamblu a oamenilor şi să consideri că ea trebuie organizată după un model inteligibil pentru ca ideea dictatorială să ia fiinţă. Ea răsare imediat ce opinia publică se miră că nu înţelege acţiunea sau inacţiunea puterii. Un dictator poate deci să fie (şi este adesea) un om intim constrâns să cucerească puterea – precum spectatorul unui joc prea prost jucat se simte împins de furie să-l alunge pe incapabil şi să-i ia locul. El se instalează, concentrând mai apoi în gândirea sa toate elementele sau germenii dictatoriali latenţi sau pe cale de a se naşte într-un număr de capete. El elimină sau izolează pe toţi cei care nu renunţă la propriul lor element dictatorial. El rămâne singura voinţă liberă, singura gândire integrală, singurul posesor al plenitudinii în acţiune, singurul care se bucură de toate prerogativele şi proprietăţile spiritului, în prezenţa unui număr enorm de indivizi reduşi fără distincţie – oricare ar fi valoarea lor personală – la starea de mijloace sau de materie – căci nu există alt nume pentru orice lucru pe care inteligenţa îl poate lua drept obiectul ei.

(1934)

1. Prefaţă la cartea lui A. Ferro: Salazar. Le Portugal et son chef, 1934.