© 2014 by Editura POLIROM, pentru prezenta traducere

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-4726-2

ISBN PDF: 978-973-46-4727-9

ISBN print: 978-973-46-4456-8

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: Pierre-Auguste Renoir (1841-1919), Sfârşitul prânzului (1879)

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

MARCEL PROUST (1871-1922), scriitor şi critic francez, autor al amplului roman În căutarea timpului pierdut, care a devenit unul dintre titlurile emblematice ale literaturii universale. A scris de asemenea povestiri (Les plaisirs et les jours), eseuri (Pastiches et mélanges) şi texte critice (Contre Sainte-Beuve).

Moartea lui Baldassare Silvande, viconte de Sylvania

I

„Apollo păzea turmele lui Admetos, spun poeţii; Tot aşa, fiecare om este un zeu deghizat care se preface nebun.“

Emerson

— Domnule Alexis, nu mai plângeţi aşa! Poate că domnul viconte de Sylvania o să vă dăruiască un cal.

— Un cal mare, Beppo, sau un ponei?

— Poate un cal mare, ca al domnului Cardenio. Dar nu mai plângeţi aşa… tocmai azi, când împliniţi treisprezece ani!

Speranţa de a primi un cal şi gândul că avea treisprezece ani făcură ca ochii lui Alexis să strălucească printre lacrimi. Dar asta nu-l liniştea, pentru că trebuia să se ducă să-l vadă pe unchiul lui, Baldassare Silvande, viconte de Sylvania. Desigur, din ziua în care auzise că boala unchiului era incurabilă, Alexis îl văzuse de mai multe ori. Dar, de atunci, totul se schimbase. Baldassare îşi dăduse seama de boala lui şi ştia acum că mai avea de trăit cel mult trei ani. Alexis, fără să înţeleagă de altfel cum această certitudine nu-l ucisese de durere sau nu-l făcuse să-şi piardă minţile pe unchiul său, nu se simţea în stare să suporte durerea de a-l vedea. Convins că avea să-i vorbească despre sfârşitul lui apropiat, nu se credea în stare nu să-l consoleze, dar nici măcar să-şi stăpânească plânsul. Îşi adorase dintotdeauna unchiul, cel mai mare, cel mai frumos, cel mai tânăr, cel mai plin de viaţă şi mai blând dintre rudele sale. Îi plăceau ochii lui cenuşii, mustaţa blondă, genunchii, loc confortabil de plăcere şi de refugiu când era mai mic şi care i se păreau atunci inaccesibili ca o citadelă, amuzanţi ca nişte căluţi de lemn şi mai inviolabili decât un templu. Alexis, care dezaproba foarte mult ţinuta întunecată şi austeră a tatălui său şi visa la un viitor în care, mereu călare, va fi elegant ca o doamnă şi splendid ca un rege, recunoştea în Baldassare idealul cel mai înalt pe care şi-l făcea despre un bărbat; ştia că unchiul era frumos, că-i semăna, şi mai ştia că era inteligent, generos, că avea o putere egală cu cea a unui episcop sau a unui general. Pe de altă parte, din criticile părinţilor aflase că vicontele avea defecte. Ba chiar îşi amintea violenţa mâniei sale în ziua în care vărul lui, Gian Galeazzo, îl luase peste picior, cum scăpărarea ochilor îi trădase măgulirea vanităţii când ducele de Parma făcuse să i se ofere mâna surorii sale (ca să-şi ascundă plăcerea, strânsese din dinţi şi făcuse grimasa lui obişnuită, care nu-i plăcea lui Alexis), dar şi tonul dispreţuitor cu care îi vorbea Lucreziei, care se grozăvea că nu-i plăcea muzica lui.

Părinţii făceau deseori aluzie la alte fapte ale unchiului, de care Alexis nu ştia, dar pe care le dezaproba energic.

Însă toate defectele lui Baldassare, grimasa lui vulgară dispăruseră cu siguranţă. Când unchiul lui aflase că poate peste doi ani va muri, persiflările lui Gian Galeazzo, prietenia ducelui de Parma şi propria-i muzică îi deveniseră probabil foarte indiferente. Alexis şi-l imagina la fel de frumos, dar mai solemn şi chiar mai desăvârşit decât înainte. Da, solemn şi deja puţin dus de pe lumea asta. De aceea, speranţa lui era însoţită şi de puţină teamă şi îngrijorare.

Caii erau înhămaţi de mult, trebuia să plece; urcă în trăsură, apoi coborî şi se duse la preceptorul său să-i ceară un ultim sfat. Când să vorbească, roşi la faţă.

— Domnule Legrand, e mai bine ca unchiul să creadă sau să nu creadă că ştiu că ştie că trebuie să moară?

— Să nu creadă, Alexis!

— Dar dacă aduce vorba despre asta?

— N-o va face.

— N-o va face? repetă Alexis, mirat, pentru că era singura posibilitate la care nu se gândise: de fiecare dată când începea să-şi imagineze vizita la unchiul lui, îl auzea vorbind de moarte cu blândeţea unui preot.

— Dar dacă totuşi aduce vorba?

— Vei spune că se înşală.

— Şi dacă plâng?

— Ai plâns prea mult dimineaţă, n-ai să mai plângi la el.

— N-am să mai plâng! exclamă Alexis cu deznădejde. Dar o să creadă că nu sunt întristat, că nu-l iubesc… pe unchişorul meu!

Şi izbucni în lacrimi. Mama, sătulă să-l tot aştepte, veni după el şi plecară.

După ce îşi dădu micul palton valetului din vestibul, îmbrăcat în livrea verde cu alb cu blazonul Sylvaniei, Alexis se opri un moment împreună cu mama lui să asculte acordurile unei viori care se auzeau din camera vecină. Apoi, valetul îi conduse într-o încăpere imensă, rotundă, în întregime cu geamuri, unde vicontele stătea deseori. Intrând, vedeai în faţă marea şi, întorcând capul, peluze, pajişti şi păduri; în fundul încăperii erau două pisici, trandafiri, maci şi multe instrumente muzicale. Aşteptară un moment.

Alexis se repezi la mama lui. Ea crezu că voia s-o sărute, dar el o întrebă în şoaptă, cu gura lipită de urechea ei:

— Ce vârstă are unchiul?

— Va împlini treizeci şi şase de ani în luna iunie.

El vru să întrebe: „Crezi că va avea vreodată treizeci şi şase de ani?“. Dar nu îndrăzni.

Se deschise o uşă, Alexis tremură, iar un servitor zise:

— Domnul viconte vine imediat.

Servitorul reveni curând, lăsând să intre doi păuni şi un ied, pe care vicontele îi lua peste tot cu el. Apoi se auziră din nou paşi şi uşa se deschise.

„Nu-i nimic“, îşi zise Alexis, simţind cum îi tresălta inima de fiecare dată când auzea zgomot, „e probabil un servitor, da, foarte probabil un servitor“. Dar, în acelaşi timp, auzi o voce plină de blândeţe:

— Bună ziua, micul meu Alexis, îţi urez la mulţi ani.

Şi, îmbrăţişându-l, unchiul îl sperie. Vicontele înţelese probabil şi, fără să-l mai bage în seamă, ca să-i lase timp să-şi revină, începu să vorbească vesel cu mama lui Alexis, cumnata lui, care, de la moartea mamei sale, era fiinţa pe care o iubea cel mai mult pe lume.

Acum, Alexis, liniştit, nu mai simţea decât o imensă tandreţe pentru acel tânăr încă atât de fermecător, doar puţintel palid, erou prin atitudinea lui veselă în acele momente tragice. Ar fi vrut să se arunce de gâtul lui, dar nu îndrăznea, temându-se să nu distrugă energia unchiului, care n-ar mai fi putut să fie stăpân pe sine. Îi venea să plângă, mai ales când vedea privirea tristă şi blândă a vicontelui. Alexis ştia că ochii aceia fuseseră întotdeauna trişti şi, chiar în momentele cele mai fericite, păreau să implore o consolare pentru dureri pe care nu părea să le aibă. Dar, în acel moment, crezu că tristeţea unchiului său, alungată curajos din conversaţie, se refugiase în ochii care, numai ei din întreaga lui făptură, erau atunci în consonanţă cu obrajii slăbiţi.

— Ştiu că ţi-ar plăcea să conduci o trăsură cu doi cai, micul meu Alexis, îi zise Baldassare. Mâine ţi se va aduce un cal. La anul vei primi perechea lui, iar în doi ani îţi voi dărui şi trăsura. Dar poate că anul ăsta vei putea chiar să călăreşti, vom încerca după ce mă întorc. Mâine plec sigur, dar nu pentru mult timp, adăugă el. Peste nici o lună, voi fi înapoi şi vom merge împreună la matineu, ştii, să vedem comedia la care ţi-am promis să te duc.

Alexis ştia că unchiul lui urma să stea câteva săptămâni la unul dintre prietenii săi şi că i se permitea încă să meargă la teatru. Dar, cum era obsedat de gândul morţii unchiului, care îl tulburase foarte mult înainte să vină, cuvintele lui îi provocară o mirare adâncă şi dureroasă.

„N-am să merg“, îşi zise el. „Ar suferi foarte mult auzind bufoneriile actorilor şi râsul publicului!“

— Ce cântai atât de frumos la vioară când am intrat? întrebă mama lui Alexis.

— A, ţi-a plăcut? întrebă cu vioiciune Baldassare, arătându-se bucuros. E romanţa despre care ţi-am vorbit.

„Joacă teatru?“, se întrebă Alexis. „Cum poate să-i mai facă plăcere succesul muzicii sale?“

În acel moment, faţa vicontelui căpătă o expresie de durere profundă; obrajii îi păliseră, strânse din buze şi încruntă sprâncenele, ochii i se umplură de lacrimi.

„Dumnezeule!“, exclamă în sinea lui Alexis. „N-are destulă putere să joace rolul ăsta. Bietul meu unchi! Dar de ce se teme atât de mult să nu ne întristeze? De ce îşi dă atâta osteneală?“ Însă durerile paraliziei generale, care îi strângeau uneori corpul lui Baldassare ca într-un corset de fier, până la a-i lăsa urme, şi a căror intensitate tocmai îi provocase acea grimasă, dispăruseră.

Se şterse la ochi şi reîncepu să vorbească binedispus.

— Am impresia că ducele de Parma nu mai e chiar atât de amabil cu tine de la o vreme, zise mama lui Alexis, lipsită de tact.

— Ducele de Parma! exclamă Baldassare furios. Ducele de Parma, mai puţin amabil! Dar ce-ţi trece prin minte, draga mea? Chiar în dimineaţa asta mi-a scris că-mi pune la dispoziţie castelul lui din Iliria, dacă aerul de munte ar putea să-mi facă bine.

Se ridică cu vioiciune, stârnindu-şi în acelaşi tip durerea atroce, astfel încât trebui să se oprească un moment; imediat ce aceasta se domoli, strigă:

— Dă-mi scrisoarea de lângă patul meu!

După aceea, citi cu ardoare:

„Dragul meu Baldassare,

Ce trist sunt că nu pot să te văd etc., etc.“.

Pe măsură ce prinţul îşi arăta amabilitatea prin slovele scrisorii, chipul lui Baldassare se îmbuna, strălucea de o încredere plină de satisfacţie. Deodată, vrând probabil să ascundă o bucurie pe care n-o considera foarte elevată, strânse din dinţi şi făcu acea mică grimasă vulgară, pe care Alexis o credea dispărută pentru totdeauna de pe faţa lui împăcată de moarte.

Schimonosind ca altădată gura lui Baldassare, acea mică grimasă îi deschise ochii lui Alexis, care, de când se afla lângă unchiul lui, crezuse, voise să privească chipul unui muribund desprins pentru totdeauna de realităţile vulgare, pe care nu mai putea să apară decât un zâmbet forţat în mod eroic, de o tristeţe blândă, angelică şi dezamăgită. Nu se mai îndoi că Gian Galeazzo, tachinându-i unchiul, l-ar fi înfuriat şi acum ca înainte, că în bucuria bolnavului, în dorinţa lui de a merge la teatru nu era vorba nici de prefăcătorie, nici de curaj şi că, ajuns atât de aproape de moarte, Baldassare continua să se gândească numai la viaţă.

Întors acasă, Alexis tresări la gândul că şi el va muri într-o zi şi că, deşi până atunci mai avea mult mai mult timp decât unchiul lui, cu siguranţă că bătrânul grădinar al lui Baldassare şi verişoara lui, ducesa d’Alériouvre, nu-i vor supravieţui multă vreme. Totuşi, destul de bogat ca să nu mai muncească, Rocco lucra în continuare neostenit ca să câştige şi mai mulţi bani, încercând să-şi vândă bine trandafirii. Ducesa, cu toate că avea şaptezeci de ani, avea mare grijă să se vopsească şi plătea la ziare articole în care îi erau lăudate mersul tineresc, eleganţa recepţiilor, bucatele rafinate şi spiritul.

Aceste exemple nu diminuară uimirea pe care i-o stârnise atitudinea unchiului său, ci îi inspirară una asemănătoare care, transmiţându-se din aproape în aproape, cuprinse, ca o stupefacţie imensă, scandalul universal al acelor existenţe, din care n-o excepta pe a lui, mergând cu spatele spre moarte şi cu faţa spre viaţă.

Hotărât să nu imite o aberaţie atât de şocantă, decise, asemenea vechilor profeţi, a căror faimă îi fusese înfăţişată pe larg, să se retragă în pustiu împreună cu câţiva dintre micii lui prieteni şi le spuse părinţilor.

Din fericire, mai puternică decât ironiile lor, viaţa, căreia nu-i epuizase laptele întăritor şi dulce, îi întinse sânul ca să-l oprească. Şi reîncepu să se hrănească cu el, cu o sete plină de voioşie, căreia imaginaţia lui credulă şi bogată îi asculta cu naivitate doleanţele şi îi repara în mod strălucit decepţiile.

II

„Trupul e, din păcate, trist…“¹

Stéphane Mallarmé

A doua zi după vizita lui Alexis, vicontele de Sylvania plecase spre castelul din vecinătate, unde trebuia să petreacă trei-patru săptămâni şi unde prezenţa a numeroşi invitaţi putea să-i alunge tristeţea care urma deseori crizelor sale.

Curând, toate plăcerile se rezumară pentru el la compania unei tinere femei, care i le dubla împărtăşindu-le. El avu impresia că îl iubea, dar păstră o oarecare rezervă faţă de ea: o ştia inocentă, aşteptând de altfel cu nerăbdare sosirea soţului. Apoi, nu era sigur că o iubea cu adevărat şi intuia vag ce mare păcat era s-o îndemne la rău. Când anume luaseră relaţiile lor o altă întorsătură? Nu-şi putu aminti. Acum, ca în virtutea unei înţelegeri tacite, despre care nu putea spune de când data, îi săruta încheieturile mâinilor şi-şi petrecea braţul pe după gâtul ei. Ea părea atât de fericită încât, într-o seară, el făcu mai mult: începu prin a o săruta; apoi, o mângâie îndelung şi îi sărută din nou ochii, obrajii, buzele, gâtul, nasul. Gura tinerei femei întâmpina surâzătoare mângâierile, iar privirea strălucea în profunzimea ei ca o apă încălzită de soare. Mângâierile lui Baldassare deveniseră între timp mai îndrăzneţe; la un moment dat, o privi; atunci, rămase frapat de paloarea ei, de deznădejdea infinită pe care o exprimau fruntea lividă, ochii mâhniţi şi descurajaţi care plângeau, cu priviri mai triste decât lacrimile, ca la tortura îndurată în timpul unei crucificări sau după pierderea ireparabilă a unei fiinţe adorate. O privi un moment; şi atunci, cu un efort suprem, ea ridică spre el ochii imploratori, care cereau îndurare, în timp ce gura ei, însetată, cu o mişcare inconştientă şi convulsivă, cerea alte şi alte sărutări.

Cuprinşi de vârtejul plăcerii care plutea în jurul lor, în parfumul sărutărilor şi amintirea mângâierilor, se aruncară unul în braţele celuilalt, închizând acum ochii, acei ochi cruzi care le oglindeau durerea sufletelor, ei nu voiau să o vadă şi el mai ales strângea mai tare ochii, ca un călău cuprins de remuşcări care simte că braţul i-ar tremura în momentul când ar lovi victima, dacă, în loc să şi-o imagineze încă excitantă pentru furia lui şi forţându-l să şi-o potolească, ar putea s-o privească în faţă şi să-i simtă un moment durerea.

Se lăsase noaptea şi ea era încă în camera lui, cu ochii privind în gol, lipsiţi de lacrimi. Plecă fără să-i spună o vorbă, sărutându-i mâna cu o tristeţe pasionată.

El însă nu putea să doarmă şi, dacă aţipea un moment, se înfiora simţind ridicaţi spre el ochii rugători şi disperaţi ai blândei victime. Deodată, şi-o închipui aşa cum era probabil acum, neputând nici ea să doarmă şi simţindu-se cumplit de singură. Se îmbrăcă, merse încetişor până la camera ei, neîndrăznind să facă zgomot ca să n-o trezească dacă dormea, neîndrăznind nici să se întoarcă la el, unde cerul şi pământul şi sufletul lui îl sufocau cu greutatea lor. Rămase acolo, în pragul camerei tinerei femei, crezând în fiecare moment că nu se va mai putea stăpâni nici o clipă şi va intra; apoi, înspăimântat la gândul că ar întrerupe acea dulce uitare a somnului, căci îi percepea răsuflarea egală, ca s-o arunce cu cruzime în braţele remuşcărilor şi deznădejdii, fără de care ea îşi găsea o clipă de odihnă, rămase la uşă când stând jos, când în genunchi, când culcat. Dimineaţă, se întoarse în camera lui, înfrigurat şi liniştit, dormi multă vreme, iar la trezire se simţea bine.

Se străduiră reciproc să-şi împace conştiinţele, se obişnuiră cu remuşcările care se împuţinară, cu plăcerea care nu mai era atât de intensă şi, când se întoarse în Sylvania, vicontele păstra, ca şi ea, doar o amintire plăcută şi cam rece a acelor minute înflăcărate şi crude.

III

„Tinereţea-i zgomotoasă îl împiedică să audă.“

Doamna de Sévigné

În ziua în care împlini paisprezece ani, Alexis se duse să-l vadă pe unchiul său Baldassare, dar nu mai simţi, aşa cum se aşteptase, emoţiile violente din anul precedent. Cursele nenumărate pe calul dăruit de unchiul lui, dezvoltându-i forţa, îi slăbiseră sensibilitatea şi stârneau în el acel sentiment perpetuu al unei bune stări de sănătate, care se adaugă tinereţii, ca şi conştiinţa vagă a profunzimii resurselor şi a puterii vioiciunii sale. Când îşi simţea, sub adierea stârnită de galopul calului, pieptul umflându-se ca o pânză de corabie, trupul fierbinte ca un foc de iarnă şi fruntea răcoroasă ca frunzişul ce o atingea în trecere, când îşi încorda trupul sub apa rece sau îl abandona îndelung în timpul siestelor extrem de plăcute, exalta în el acele puteri ale vieţii care, după ce fuseseră mândria tumultuoasă a lui Baldassare, îl părăsiseră pentru totdeauna ca să bucure alte suflete mai tinere, până în ziua în care aveau să le părăsească şi pe ele.

Slăbiciunea şi moartea apropiată a unchiului său nu-l mai afectau deloc pe Alexis. Clocotul voios al sângelui din vine şi dorinţele din minte îl împiedicau să audă tânguirile extenuate ale bolnavului. Alexis intrase în acea perioadă năvalnică în care corpul lucrează cu atâta energie la înălţarea palatelor sale între el şi suflet, încât acesta pare curând să fi dispărut, până în ziua când boala sau o durere sufletească minează lent dureroasa fisură la capătul căreia el reapare. Se obişnuise cu boala fatală a unchiului aşa cum ne obişnuim cu tot ce durează în jurul nostru şi, cu toate că mai trăia, pentru că îl făcuse să plângă o dată aşa cum plângem morţii, îl tratase ca pe un mort, începuse să-l uite.

Când Baldassare îi spusese: „Dragul meu Alexis, îţi dăruiesc şi trăsura odată cu calul“, înţelesese că unchiul lui gândea: „Pentru că altfel s-ar putea să nu mai vezi niciodată trăsura“. Şi ştia că era un gând tare trist. Dar nu-l simţea aşa, deoarece acum nu mai exista loc în sufletul lui pentru tristeţe profundă.

Câteva zile mai târziu, îl frapă, într-o lectură, portretul unui scelerat care nu fusese emoţionat de cele mai înduioşătoare cuvinte de afecţiune ale unui muribund care îl adora.

Seara, teama de a nu fi sceleratul în care crezuse că se recunoaşte îi alungă somnul. Dar a doua zi făcu o plimbare frumoasă cu calul, lucră cu atâta spor, simţi atât de multă tandreţe faţă de părinţii lui în viaţă, încât reîncepu să se bucure de toate fără scrupule şi să doarmă fără remuşcări.

În acest timp, vicontele de Sylvania, care începea să nu mai poată merge, nu prea mai ieşea din castel. Prietenii şi rudele îşi petreceau toată ziua împreună cu el şi bolnavul putea să mărturisească nebunia cea mai condamnabilă, cheltuiala cea mai absurdă, să etaleze paradoxuri sau să lase să se întrezărească defectul cel mai şocant fără ca rudele să-i facă reproşuri, fără ca prietenii să-şi permită vreo glumă sau să-l contrazică. Se părea că, în mod tacit, fusese absolvit de responsabilitate pentru tot ce făcea şi vorbea. Se părea mai ales că voiau să-l împiedice să audă – învăluindu-le în blândeţe sau chiar învingându-le cu mângâieri – ultimele scrâşnete ale corpului său pe care viaţa îl părăsea.

Petrecea lungi şi încântătoare ceasuri culcat, numai cu el însuşi, singurul mesean pe care neglijase să-l invite la supeu în timpul vieţii. Împodobindu-şi corpul chinuit de dureri, ducându-şi la fereastră resemnarea şi privind marea, simţea o bucurie melancolică. Se înconjura cu imagini din această lume de care mintea lui era încă plină, dar pe care depărtarea, desprinzându-l deja de ele, i le făcea vagi şi frumoase, scena morţii sale, de mult timp premeditată, dar mereu retuşată, ca o operă de artă, cu o tristeţe înflăcărată. În imaginaţia sa se schiţau deja momentele în care îşi lua adio de la ducesa Oliviane, buna lui prietenă platonică, în salonul căreia domnea el, deşi se adunaseră acolo cei mai mari seniori, cei mai faimoşi artişti şi cei mai spirituali oameni din Europa. I se părea că citea deja relatarea ultimei lor întrevederi:

„…Soarele scăpătase şi marea, care se zărea printre meri, era violetă. Uşori ca nişte cununi albe veştejite şi persistenţi ca regretele, norişori albaştri şi trandafirii pluteau la orizont. Un şir melancolic de plopi se cufunda în umbră, cu capul resemnat într-o rozasă de biserică; ultimele raze, fără să le atingă trunchiurile, le colorau ramurile, aninând de aceste balustrade de umbră ghirlande de lumină. Briza amesteca cele trei miresme, a mării, a frunzelor umede şi a laptelui. Niciodată şesul Sylvaniei nu îndulcise cu mai multă voluptate melancolia serii.

— Te-am iubit mult, dar ţi-am dăruit puţin, bietul meu prieten, îi zise ea.

— Ce spui, Oliviane? Cum mi-ai dăruit puţin? Mi-ai dăruit cu atât mai mult cu cât îţi ceream puţin şi cu mult mai mult decât dacă simţurile ar fi ocupat vreo parte în afecţiunea noastră. Supranaturală ca o madonă, blândă ca o doică, te-am adorat şi dumneata m-ai legănat. Te-am iubit cu o afecţiune căreia nicio speranţă de plăcere trupească nu-i tulbura clarviziunea sensibilă. Nu-mi dăruiai oare în schimb o prietenie incomparabilă, un ceai delicios, o conversaţie împodobită natural şi o mulţime de tufe de trandafiri proaspeţi? Numai dumneata ai ştiut, cu mâinile dumitale materne şi expresive, să-mi răcoreşti fruntea arzând de febră, să-mi strecori miere între buzele golite de sânge, să aduci în viaţa mea imagini nobile. Dragă prietenă, dă-mi mâinile să ţi le sărut…“

Numai indiferenţa tinerei prinţese siracuzane Pia, pe care o iubea încă cu toate simţurile şi cu inima şi care avea pentru Castruccio o iubire invincibilă şi pasionată, îl aducea din când în când la o realitate mai crudă, dar pe care se străduia s-o uite. Până în ultimele zile, luase parte, uneori, la petreceri unde, plimbându-se la braţul ei, credea că-şi umileşte rivalul; dar chiar atunci, în timp ce mergea lângă ea, îi simţea ochii adânci atraşi de o altă iubire, pe care numai mila faţă de bolnav o îndemna să încerce s-o ascundă. Acum, nici asta nu mai putea. Incoerenţa mişcării picioarelor sale se agravase atât de mult, încât nu mai putea ieşi nicăieri. Dar prinţesa venea deseori să-l vadă şi, ca şi cum ar fi luat şi ea parte la marea conspiraţie de blândeţe a celorlalţi, îi vorbea tot timpul cu o tandreţe ingenioasă, ce nu mai era dezminţită, ca altădată, de strigătul indiferenţei sale sau de recunoaşterea iritării sale. Şi, mai mult decât alinarea adusă de blândeţea tuturor celorlalţi, simţea alinarea pe care i-o aducea acea blândeţe, fermecându-l.

Dar iată că într-o zi, pe când se ridica din fotoliu să se ducă la masă, servitorul îl văzu cu mirare mergând mult mai bine. Trimise după doctor, dar acesta aşteptă ca să se poată pronunţa. A doua zi, mergea bine. După opt zile, i se dădu voie să iasă. Rudele şi prietenii încercară atunci o speranţă imensă. Medicul crezu că poate o simplă boală nervoasă vindecabilă afişase întâi simptomele paraliziei generale, care acum, într-adevăr, începeau să dispară. Îi împărtăşi lui Baldassare bănuielile lui ca pe o certitudine şi îi zise:

— Sunteţi salvat!

Condamnatul la moarte manifestă o bucurie plină de emoţie când află că scăpase. Dar, după un timp, starea de sănătate devenind tot mai bună, o îngrijorare profundă începu să mijească în spatele bucuriei pe care o făcuse deja să pălească o obişnuinţă atât de scurtă. La adăpost de adversităţile vieţii, în acea atmosferă ambiantă propice, plină de bunăvoinţă, de calm forţat şi de meditaţie nestingherită, începuse să încolţească vag în el dorinţa de moarte. Era departe încă de a bănui asta şi simţea numai o spaimă nedesluşită la gândul de a reîncepe să trăiască, să încaseze loviturile de care se dezobişnuise şi de a pierde mângâierile cu care fusese răsfăţat. De asemenea, simţi în mod confuz că îi va fi greu să uite de sine cufundându-se în plăceri sau acţiune, acum, când făcuse cunoştinţă cu el însuşi, cu fraternul străin care, în timp ce privea bărcile brăzdând marea, conversase cu el ore în şir, şi atât de departe, şi atât de aproape, în el însuşi. Ca şi cum ar fi simţit acum o nouă iubire natală încă necunoscută trezindu-se în el, ca în sufletul unui tânăr care ar fi fost înşelat în privinţa locului primei sale patrii, era cuprins de nostalgia morţii, către care se simţise întâi plecând ca într-un exil fără sfârşit.

Formulă o idee şi Gian Galeazzo, care îl ştia vindecat, îl contrazise violent şi îl ironiză. Cumnata, care, de două luni, venea dimineaţa şi seara, nu mai veni să-l vadă două zile la rând. Asta era prea mult! Trecuse prea mult timp de când se dezobişnuise de crucea vieţii, nu voia s-o poarte din nou. Nu-l recucerise cu farmecele ei. Îşi recăpătă forţele şi, odată cu ele, toate dorinţele de viaţă; ieşi din casă, reîncepu să trăiască şi muri a doua oară pentru sine însuşi. După o lună, reapărură simptomele paraliziei generale. Încet-încet, la fel ca altădată, începu să meargă cu greutate, aproape deloc, destul de lent ca să se poată obişnui cu revenirea spre moarte şi să aibă timp să întoarcă iar capul. Recidiva nu avu nici măcar virtutea pe care o avusese primul atac, spre sfârşitul căruia începuse să se detaşeze de viaţă nu ca s-o aibă din nou în realitatea sa, ci ca s-o privească, asemenea unui tablou. Acum, dimpotrivă, era din ce în ce mai vanitos, irascibil, regretând amarnic plăcerile de care nu se mai putea bucura.

Cumnata, pe care o iubea cu duioşie, era singura care îi mai alina sfârşitul, venind de câteva ori pe zi însoţită de Alexis.

Într-o după-amiază, pe când se ducea să-l vadă pe viconte, chiar înainte de a ajunge la el, caii se speriară, fu aruncată cu violenţă la pământ, călcată de un călăreţ care trecea în galop şi dusă la Baldassare fără cunoştinţă, cu capul spart.

Vizitiul, care nu fusese rănit, veni imediat să-l anunţe despre accident pe viconte, care păli pe dată. Strânse din dinţi, ochii lucitori aproape că-i ieşiră din orbite şi, într-un acces de furie cumplită, îl ocărî îndelung pe vizitiu; dar părea că izbucnirile sale de violenţă încercau să ascundă o chemare dureroasă care, în intervalele dintre ele, se auzea încetişor. Ai fi zis că un bolnav se tânguia lângă vicontele furios. Această tânguire, slabă la început, îi înăbuşi curând strigătele de furie şi el se prăbuşi pe un scaun în hohote de plâns.

Apoi dori să-i fie spălată faţa, astfel încât cumnata lui să nu fie îngrijorată de urmele durerii sale. Servitorul dădu din cap cu tristeţe, rănita nu-şi recăpătase cunoştinţa. Vicontele petrecu două zile şi două nopţi deznădăjduite lângă cumnata lui. Ea putea să moară în orice clipă. În cea de-a doua noapte, s-a încercat o operaţie riscantă. În dimineaţa celei de-a treia zile, febra îi dispăruse şi rănita îl privea zâmbind pe Baldassare care, neputând să-şi mai stăpânească lacrimile, plângea de fericire fără să se mai poată opri. Când moartea venise la el treptat, nu voise s-o vadă; acum, se pomenise brusc în faţa ei. Moartea îl înspăimântase ameninţând ce avea mai scump; el o implorase, o înduplecase.

Baldassare se simţea puternic şi liber, mândru să simtă că propria-i viaţă nu era pentru el la fel de preţioasă precum cea a cumnatei sale şi că avea tot atâta dispreţ faţă de ea câtă milă îi inspirase cealaltă. Acum, privea în faţă moartea, nu scenele din jurul morţii lui. Voia să rămână aşa până la sfârşit, să nu mai aducă înapoi minciuna, care, vrând să-i facă agonia frumoasă şi celebră, ar fi dus la culme profanările sale, întinând misterele morţii sale, aşa cum îi ascunsese misterele vieţii sale.

1. Începutul poemului „Briză marină“ (n.tr.).

2. Traducere de Ion Vinea (n.tr.).

3. Traducere de Leon Leviţchi şi Dan Duţescu (n.tr.).