© 2016 by Editura Polirom

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6402-3

ISBN PDF: 978-973-46-6403-0

ISBN print: 978-973-46-6321-7

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă: © iStockphoto.com/Tolga TEZCAN

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

LAVINIA BRANIŞTE s-a născut în 1983, la Brăila. A studiat limbi străine la Cluj-Napoca şi Bucureşti. A debutat în 2006 cu volumul de poezii Poveşti cu mine, după care au urmat două volume de proză scurtă, Cinci minute pe zi (2011) şi Escapada (2014), şi o carte pentru copii, Rostogol merge acasă (2016). Interior zero este primul ei roman. În prezent locuieşte în Bucureşti, unde lucrează ca traducătoare.

pentru mama

nu-s zelos numai ca fac parte dintr-o echipa de workers machine si nu pot face discordanta, asa ca am slabit 8 kg pana acum. ce ciudat imi simt scheletul, cred ca am cutia toracica prea mare, naiba stie. in 2 noiembrie ajung in ro. oare sa nu intelegem noi viata, lavi?

(v. leac, într-un mesaj pe Facebook,
octombrie 2014)

Plecăm de la birou pe la nouă. Coboară furtunos pe scări, am impresia că mai are puţin şi vine jos grămadă, trece prin faţa recepţiei, unde mă aflu, pe scaun, şi strigă înapoi, peste umăr, la etaj:

— Domnu’ Ursuuuuu, plecăăăm!

Mi-a zis că mă ia şi pe mine. Îmi doresc de opt luni să ajung pe şantier, acum complexul e aproape gata. Mă mai uit din când în când pe linkul cu camera de supraveghere la progresul lucrărilor.

Mi-a trimis SMS la şapte dimineaţa: Cristina, daca vrei pe santier, imbraca-te bine si ia-ti bocanci.

Deschide uşa, înăuntru vine imediat frig la picioare.

— Vin şi eu? o întreb.

— Da, da, hai!

Între timp îi sună telefonul şi răspunde şi nu mai are mâini să-nchidă uşa, pătura de frig se înalţă, ea deja e afară şi eu zic:

— Staţi aşa, să mă duc rapid la pipi.

Şi după aia:

— Timea, mă duc pe şantier, vezi şi tu de telefon.

— Da, se aude Timea de după un paravan.

— Închide şi tu uşa aia odată, zice Paul Dobre spre nicăieri, dar eu deja sunt la budă, îmi întind pe colac fâşii mari de hârtie igienică şi după aia las apa să curgă pe cald, centrala porneşte cu o bufnitură foarte aproape de urechea mea.

Ies în goană, îmi apuc poşeta şi haina, iar în stradă, în maşina pornită, domnul Ursu deja se chinuie să-şi pună centura.

Mă urc în spate, trag centura mea, vreau s-o închid, dar nu găsesc în ce s-o bag. O mai ţin un pic în pumnul strâns şi apoi îi dau drumul.

Ştiu despre ea că e smucită şi la volan şi conduce repede, sunt aici de doi ani şi mi-au zis mai mulţi. Dar acum mă urc pentru prima dată în maşina ei.

La primul semafor îi înjură deja pe proştii din trafic, la următoarele vorbeşte la telefon, când aproape să ieşim din oraş, îl întreabă:

— Ce-i de făcut cu nebunii, domnul Ursu?

După care se uită la mine în oglinda retrovizoare şi-mi zice:

— Să vezi ce circ o să iasă acuma iar.

Sunt secretară la o firmă de proiectare pentru inginerie civilă, m-au luat pentru limbile străine, altfel n-aş fi avut profilul necesar. O cunoşteam pe fata care fusese înaintea mea, plecată în concediu de maternitate şi plecată apoi din ţară. Şefa n-a avut timp să pună anunţ, fata mă cunoştea pe mine, ştia că-mi caut ceva şi m-a propus. La interviu, şefa mi-a remarcat găurile din CV. Îmi tăinuisem al doilea master, doctoratul abandonat după trei ani, a doua facultate abandonată după doi. Ce-ai făcut în timpul ăsta? Am colaborat cu edituri, i-am zis eu, iar ea s-a speriat, vezi că aici o să ai de tradus contracte şi caiete de sarcini, să nu te apuci să faci poveşti.

A avut nevoie de mai mult de-o lună ca să se decidă, până la urmă a zis că i-am părut „pozitivă“ şi m-a chemat să-mi facă un instructaj de două săptămâni. Era într-un decembrie. Imediat după instructaj a fost petrecerea de Crăciun şi m-am trezit că mă gândesc la costum pentru balul mascat.

Acum un an şi ceva, la primul contract de antreprenor general, a mirosit ea că în construcţii plouă cu bani. Ne facem constructori, zicea frecându-şi mâinile după ce a început să încaseze de la client tranşe de câte un milion de euro. Mă pune să bag facturi în sistem şi eu despart cifrele cu unghia pe ecran în grupuri de câte trei, ca să-mi dau seama dacă sunt zeci sau sute de mii sau milioane. Pe mine de la bani mă ia ameţeala.

Miercurea, de la 9 dimineaţa, sunt şedinţe de şantier, se adună în baraca noastră reprezentanţi ai clientului şi ai subcontractanţilor şi discută şi urlă unii la alţii şi ea la toată lumea. E mândră că e femeie într-o lume a bărbaţilor. „La toţi le e frică de dumneavoastră, doamna Liliana“, a zis odată Mircea Negoescu de la MirConstruct, iar ei i s-a umflat pieptul şi a uitat preţ de o clipă cât de proaste le ieşiseră ălora testele de beton.

Construim un centru comercial la marginea Bucureştiului.

La intrarea pe şantier stau parcate jeepuri unul după altul şi ea gândeşte cu voce tare:

— Ia uite ce maşini au ăştia… Numai noi umblăm cu Dusterul.

Ea şi soţul au un sfert din firmă. Restul e al unui grup spaniol. Trebuie să le raporteze ălora tot, ceea ce o înnebuneşte.

Coborâm într-un ocean de noroi şi-ncepe să-mi fie milă de bocanci.

Un şantier e un loc unde simţi, mai mult decât oriunde şi înainte de toate, că eşti femeie. Fiindcă se uită la tine toţi. Curioşi, intrigaţi, lascivi, te întrebi o secundă ce-au păţit, după aia îţi aduci aminte că eşti o apariţie neaşteptată, care prezintă interes, dar nu vrei să ştii exact în ce sens. A, stai că sunt femeie, OK. Mă apucă groaza la gândul că Mona, managera de proiect, a venit aici toată vara în pantaloni scurţi. S-a cerut pe şantier singură. Zilele fără ea la masa de prânz au fost o binecuvântare.

În baraca de şedinţă lumea e deja adunată. Şefa mă trimite să dau o tură de şantier, dar mai întâi merge cu mine să-mi arate de unde să-mi iau o cască. Cere cheia de la Mona, apoi deschide uşa de la baraca ei. Dinăuntru ne izbeşte un val de căldură, iar şefa se repede să-i închidă caloriferul electric.

— Ce tot lasă ăsta să meargă aiurea aici? I-am zis de-atâtea ori să nu-şi mai facă aşa căldură.

Pe birou are un vraf de hârtii, o sticlă de Cola Zero, probabil clocită, şi o poză cu ea şi Claudiu pe elefant, de când au fost în Thailanda, acum câteva luni. Stau pe nişte scaune improvizate, legate pe sub burta elefantului, în timp ce vizitiul, un băieţaş slăbuţ, a încălecat pe gâtul animalului şi se sprijină de capul lui. Mona zâmbeşte la poză, dar Claudiu e prea lăsat într-o parte şi pare panicat. Din câte înţeleg, e mania ei să călărească diverse animale exotice când merg în vacanţe prin insule, el doar se supune, deşi de data asta ne-a mărturisit că şi ei i-a fost frică. I-a plimbat o jumătate de oră prin pădure, se mai poticnea elefantul, vă daţi seama dac-ar fi alunecat, ne spunea, dacă pici sub elefant, adio.

— Ce dezastru e pe biroul ăsta, zice şefa.

Îi lasă urme de noroi pe podeaua cu dâre de mop.

Miercurea vine şi tanti Oara, femeia de serviciu de la firmă. La birou vine de două ori pe săptămână, câte două ore. Tot cu două ore au contractat-o şi pentru şantier, dar mie mi se plânge de câte ori are ocazia că-i e greu să meargă cu cizmele prin noroiul ăla şi să bage mâinile în apa îngheţată, fiindcă pe şantier nu e apă caldă. Plus că Mona nu-i dă cheia de la toaletă de la femei şi trebuie să se ducă la toaletele muncitorilor. Toaleta de femei e numai pentru Mona.

Spală pe jos în barăci şi după aia dă buzna câte unul şi face mizerie la loc. Şefa o ceartă că-ntinde pe jos apă cu noroi, dar, dacă aruncă apa din găleată, trebuie să scoată iar bucăţi de gheaţă din bazin şi să le lase în găleată până se topesc, ca să poată să spele.

— Nu-mi convine nici mie, zice. Nu mai pot nici eu. Nu dovedesc.

E în pragul pensionării.

Din două-n trei săptămâni, Mona îi trage ţeapă şi o abandonează în parcare la Mega. Nu vrea să-i împută ţiganca maşina.

Tanti Oara vine dintr-un sat din afara Bucureştiului, de pe o altă latură a oraşului. Microbuzul trece la intervale mari, cel de dimineaţă ajunge în faţă la Mega la şapte şi jumătate, ea coboară acolo şi o aşteaptă pe Mona până la opt, s-o ia s-o ducă pe şantier.

Mona a protestat, că nu e treaba ei s-o aducă pe-aia, dar şefa i-a bătut obrazul şi probabil că i-o mai fi promis mici avantaje, fiindcă Mona nu face niciodată nimic gratis. Chiar şi aşa, mai sunt zile când se preface confuză şi o lasă acolo pe femeie, femeia stă şi aşteaptă şi după aia se duce la tramvai.

Şefa se-ntinde pe un dulap şi-mi dă o cască.

I le-a trimis Álvaro Moreno prin poştă din Spania, după ce-a venit odată în vizită şi a văzut c-ai noştri împrumutau căşti de la subcontractanţi. Moreno ţine foarte mult la imagine. E nebun după site-ul grupului şi după newsletter.

N-am mai purtat niciodată cască de şantier. Mă mir cât e de uşoară. Mi-o pun peste căciulă, stau cu gâtul ţeapăn de teamă să nu-mi cadă şi-mi creează o stranie bucurie de bâlci, mi-am pus ceva în cap cu care-aş vrea să mă pozez. Dar mă abţin.

Şefa închide baraca în urma mea şi se duce la şedinţă. Se grăbesc să termine repede azi, la unşpe jumate vine Carolina, nu ştiu exact cine e, ştiu că e din partea clientului, o tipă din Italia care trăieşte în Spania şi se ocupă de marketing. Parcă. Şefa îi spune „domnişoara Carolina“, ca să n-o jignească, fiindcă n-are verighetă. Dar e trecută bine de patruzeci.

— E o intrare acolo şi mai poţi să intri şi pe partea aia, pe la marfă, zice ea, şi-mi face un semn larg, cu ambele mâini, care cuprinde construcţia imensă.

Unsprezece mii de metri pătraţi. Ştiu din vrafurile de documente traduse.

Mă aventurez singură spre uşa cea mai apropiată, nu există poteci, mă uit cu disperare după scânduri sau pietre. Am impresia că mă privesc diverşi de pe o margine uscată. Alunec prin noroiul moale, deja m-am făcut şi pe blugi, mă uit pe unde calc şi simt cum îmi vine casca în faţă, din vârful capului şi din vârful căciulii. M-a pus naiba să-mi iau poşetă. Cu o mână ţin poşeta şi pe cealaltă o îndepărtez uşor de corp pentru echilibru. Uşa mi se pare la ani lumină, am dintr-odată convingerea că există undeva, foarte aproape, o potecă, iar eu, în imensa mea naivitate în ceea ce priveşte lumea şi existenţa posibilităţilor, nu m-am uitat de la bun început după ea.

Mă copleşeşte singurătatea mea pe această planetă mocirloasă care este şantierul, dar aud la un moment dat o voce:

— Doamna!

Şi încă o dată:

— Doamna!

Până realizez că doamna sunt eu şi ridic ochii şi o văd pe tanti Oara împleticindu-se şi ea prin noroi către mine. Deci nu e potecă. Bun.

Are faţa luminoasă, mă gândesc că poate se bucură să mă vadă. E colega mea preferată. Relaţia noastră se consolidează cu fiecare lună care trece, când vine la mine şi-mi cere să-i scot adeverinţe pentru la spital, una pentru ea şi una pentru soţul, care soţul e pe asigurarea ei medicală şi umblă tot pe la doctori. I le scot, mă duc cu ele la semnat şi după aceea, aproape mereu, îmi cere să-i fac şi câte două copii xerox, să aibă, că poate-i mai trebuie. Odată m-a prins şefa la copiator. M-am grăbit să mă scuz, că nu pentru mine.

— Da’ ce-i trebuie ei atâtea copii? Ia să nu-i mai faci. Ce, noi suntem fabrică de hârtie?

Uneori o las să sune pe mobil de la centrală. Are prin buzunarele halatului tot felul de hârtiuţe mototolite, cu numere de telefon, unele nealocate.

— Sunteţi sigură c-aţi scris bine? o întreb.

— Ia încearcă-l şi p-ăsta, zice, şi-mi arată cu degetul alt număr.

Câteodată îmi zice „fetiţă“. Azi i s-a părut că sunt doamnă, poate pentru că sunt cu un cap mai înaltă decât ea, adică cu casca.

— Trebuia s-o iei pe partea ailaltă, spune ea şi-mi arată înspre zona de marfă.

— E mai uscat?

— Da, a pus pietriş.

— V-a adus Mona?

— Da… Da’ vreau să-i spun lu’ şefa că nu mai viu. E prea departe. Nu mai pot să mai stau acolo să-ngheţ.

— De ce nu intraţi la Mega să vă-ncălziţi?

— E, şi dacă intru la Mega ce să fac? Să stau aşa în uşă? Nu pot, mi-e ruşine.

Tăcem amândouă. Am rămas în loc de un minut şi deja simt că mi se răceşte transpiraţia pe şira spinării. Pornesc din nou spre uşă, iar ea vine cu mine.

— Ce mai face soţul?

— Ce să facă… A răcit.

— N-aveţi cald în casă?

— Ba da, facem focul, da’ a tencuit acolo la cal şi s-a dezbrăcat că se-ncălzise… Şi doar i-am zis să lase aşa… Ce era dacă lăsa până la primăvară? Acuma stau mereu să-i fac frecţie.

Ajungem la uşă. Vreau s-o deschid, dar pare încuiată.

— Trage tare, zice tanti Oara şi trage chiar ea şi uşa se deschide.

E mare şi grea şi mă întreb dacă la asta se referă „porţi industriale“ din traducerile mele. Păşim înăuntru, pe ceea ce intuiesc a fi pardoseala elicopterizată. Aceste lucruri care chiar există.

— Aoleu, ce mare e. Şi aici tot dumneavoastră faceţi curat?

— Da.

Magazinul e enorm, alb şi gol, de tavan atârnă muncitori, căci acum au ajuns la etapa instalaţiilor electrice.

Am două kile de noroi pe fiecare picior şi nu mă lasă inima să intru. Mă uit în jur să mă şterg pe ceva, dar nu văd nimic.

— N-aveţi ceva să răzuiesc şi eu noroiul ăsta? Un băţ, ceva?

Dă din cap că nu.

— Ei, intră aşa.

— Nu, lăsaţi că mă uit de-aici.

Sunt mioapă şi nu văd până în fundul magazinului. Mă mai mir încă o dată ce mare e. În curând va fi plin de rafturi şi de mărfuri, pe-aici se vor rula produse, vor tropăi angajaţi şi clienţi. Minunea care este acest magazin, ridicat din prefabricate în doar şapte luni. Care va anima comunitatea.

Primarul a fost foarte generos şi săritor cu avizele, aşteaptă cu nerăbdare lotul spaţiilor verzi, pe care şefa l-a promis unei firme agreate de el. A încercat să-l negocieze, i-a zis că alţii ar face la o treime din preţ, dar Vlad Simion, colegul nostru pe drumuri şi poduri, care o consiliază şi pe probleme de strategie, i-a şoptit că e bine aşa.

— Ce interes o fi având şi ăsta? mi-a zis ea după ce mi-a povestit, după care a trântit ceva, după care mi-a zis să nu cumva să mai vorbesc cu alţii.

După care mi-a zis că şi firma de pază tot primarul i-a băgat-o pe gât.

Am gura cusută, mă străduiesc să nu articulez păreri, mă străduiesc să-mi văd de recepţie şi de centrală, sunt mormânt, la mine vin toţi să-şi verse nemulţumirile.

— Mai bine mă-ntorc şi mă duc pe-acolo pe cărare, pe unde mi-aţi zis.

Tanti Oara împinge poarta industrială, iese ea, apoi o ţine să ies şi eu. Ne oprim amândouă pe pătrăţelul de beton din faţa uşii şi ne uităm la oceanul de noroi. Soarele străluceşte, dar e frig, probabil că la noapte o să îngheţe iar. Îmi doresc mult să ningă de Crăciun şi să văd zăpada repede, cât încă e curată. Peste o săptămână şi ceva, vinerea viitoare, avem petrecerea cu firma. E două milioane să-nchiriezi costum. Îmi alung din minte acest gând odios.

— Mai degrabă m-aş duce înapoi la baracă.

Mă uit la ceas şi mă gândesc cât mi-ar lua să mă întorc în oraş singură, cu mijloacele de transport în comun. Un microbuz şi apoi un tramvai şi apoi metroul încă o staţie lungă. Probabil că ei ar ajunge înaintea mea.

Din baracă iese unul şi trânteşte uşa, apoi imediat altul fuge după el. Domnul Ursu iese în uşă şi se uită cu mâna streaşină la ochi. Probabil că circul e în toi, că urlă toată lumea la toată lumea şi şefa urlă la toţi. Dacă e nemâncată, e şi mai nervoasă. Înainte de şedinţe îşi ia mereu mâncare la ea.

La început am admirat-o sincer şi am crezut toate bazaconiile pe care mi le zicea, cum toţi sunt nebuni şi corupţi şi vor s-o fure şi ea se luptă cu toţi, cum asta e o ţară de idioţi şi de misogini şi de-asta e bărbatu-său director general şi ea e adjunctă, că altfel sună când e un bărbat director. De banii ăia de director, bărbatu-său merge la poştă şi face aprovizionarea cu hârtie, dar numai când rămâneam fără nicio coală. El pune apă la toate florile din firmă şi mă ajută să bag tomberonul după ce trece gunoiul.

Mi-am dorit să fi avut părinţi ca ea. Care să-mi inspire forţă.

După aia mi-am dat seama că la ea toţi sunt proşti şi că probabil la fel sunt şi eu, când ies şi închid uşa după mine şi ea rămâne cu bărbat-su în birou şi comentează. Am continuat s-o admir multă vreme după ce am început să tresar când sună telefonul din intern şi văd pe centrală că e ea. Că mă cheamă. Că trebuie să execut. Că are rugămintea. Aşa le porunceşte pe toate, cu „rugămintea“. Am rugămintea să faci. Am rugămintea să te duci. Am rugămintea să te grăbeşti, că e urgent.

Dar cu adevărat lovită m-am simţit când era nervoasă pe Moreno că i-a luat bani din cont şi că e nebun şi că ăsta ce-are de gând, că vrea să ne distrugă agenţia, că nu mai avem bani de salarii, că e un idiot şi un cretin şi nici n-are cum să fie altfel, fiindcă e fiul ploii, copilul nimănui, provine dintr-o familie destrămată. Cum să aibă ăsta minte la cap, când a crescut pe drumuri, numai cu mă-sa?

Şi eu am crescut numai cu mama.

Când vrea să-l jignească pe Moreno, zice că probabil Ramírez e amantul lui.

— Yo soy como tú, mi-a zis odată la telefon Ramírez, când insistam să-mi dea număr de înregistrare pentru o factură intra-grup. Fac numai ce mi se zice. Señor Moreno nu mi-a dat încă permisiunea.

Ramírez e asistentul lui Moreno.

Şefa îi urăşte pe spanioli. Dar şi pe evrei, unguri, homosexuali, toate secretarele, toţi funcţionarii şi toţi ţiganii de muncitori de la Dinamic. Şi pe „câcata de avocată“ a clientului. O câcată de douăşase de ani.

Simt toxinele în muşchi opt ore pe zi. În locul ăla unde mi-am găsit şi eu să-mi caut liniştea. Salariul stabil, eventual creditul. Drumul cu metroul dimineaţa, ca oamenii. Alergatul adică. S-alerg şi eu după ceva în dimineţile vieţii mele.

— Poate îţi găseşti şi tu vreun inginer, îmi zice buna mea prietenă Otilia, care de altfel îmi tot repetă, ca să mă consoleze (şi pe mine, dar şi pe ea) că dragostea e o făcătură culturală şi că omenirea va dispărea ca specie înainte de a găsi o cale de a se salva de pe pământ.

— Am citit eu undeva că întrebarea corectă nu e ce să faci cu viaţa ta, ci cum să-ţi petreci timpul, i-am zis.

— Numai porcării citeşti.

— Era link de la tine.

Îmi dă linkuri despre creier şi despre viaţă, să citesc dacă am timp mort la birou. Seara îi povestesc de şefa şi de colegi. Mă plâng o vreme, după aia îi povestesc şi episoade comice.

— Când o să plec de-acolo, ţie o să-ţi fie dor de ei, îi spun.

— Când o să pleci?

La şantier au început să construiască sensul giratoriu din dreptul magazinului, care va conduce maşinile în mod fluid către parcarea centrului comercial.

Dinamic Construct a început să sape, muncitorii lor au pus moloz şi pământ pe terenul unei spălătorii auto, şi-au lăsat utilajele acolo şi le-au blocat intrarea. Nu mai vin oamenii la spălătorie, că nu mai au pe unde să intre, patronul pierde zilnic bani, fiecare zi e o pierdere. A depus plângere împotriva noastră. Ajung la baracă şi înăuntru e dezastru, ţipă vreo patru. Şefa, cu plămânii ei, îi acoperă pe toţi. Dinamic să-şi ia imediat molozul şi utilajele, doar n-o să plătim noi acum pentru neglijenţa lor.

Baciu de la Dinamic zice că nu mai are bani de motorină, că nu i-a dat avans. De ce n-a vrut şefa să-i dea şi lui avans. Pentru că n-aveţi avans în contract, de-aia. De unde ştiu că-i dai pe motorină. Eu nu umblu cu merţanu’ dumitale.

Rămân afară, să mi se mai usuce noroiul pe picioare. Aproape de baracă, unde au vărsat pietriş, astfel încât aud şedinţa turbulentă dinăuntru.

Domnul Ursu vine lângă mine. Trebuie să meargă în magazin să vadă ce-au făcut ăia cu generatorul, trebuie apoi să facă nişte calcule, să se înţeleagă cu ei pentru paratrăsnet. Îi e groază de atâta noroi pe care trebuie să-l străbată.

— Să-mi dea şefa bani de bocanci. Lu’ Mona cum i-a luat bocanci?

Ursu încearcă să stoarcă bani din orice. Are încheietura umflată şi i-a zis şefului că de la mouse. Să-i dea spor de mouse, că asta e boală de birou, i-a spus el într-o dimineaţă la bucătărie, în timp ce se ungea pe mâna foarte păroasă cu alifie chinezească. Şeful a părut stânjenit, dar l-am salvat eu:

— Uau, mai există cremă din asta? De unde aţi luat?

Până la urmă se pare că l-a luat ameţeala într-o zi când s-a ridicat din pat şi a căzut în fund pe pat şi s-a sprijinit strâmb în mâna dreaptă. Şi alifia a luat-o de la Obor.

— Am reuşit să iau garsoniera aia la parc acolo. Ţi-o las la două sute, dacă vrei, îmi zice el în faţa barăcii.

— De euro?

— Păi, da, normal, zice el şi începe să râdă. De euro, de ce vrei?

— Aoleu, iar în euro…

Urăsc să cumpăr bani.

— Bine, putem să stabilim un preţ fix în lei. Dacă te hotărăşti. Dau un var zilele astea şi după aia mergem să vezi.

Nu-mi amintesc să-i fi spus vreodată că vreau să mă mut. Poate că m-am plâns aşa, în general, că e nasol unde stau, dar n-am stat niciodată bine şi m-am obişnuit cu toate. Cu otrava de gândaci, weekendurile cu bormaşini, durerea aproape fizică la început de lună, când îmi dau toată lichidarea pe chirie.

— Nu ştiu, să văd. Mi-e groază să mă trambalez cu toate. Câte am putut s-adun şi eu…

— Lasă, că rezolvăm cu o dubă, nu-i problemă. Ce, ai mobilă?

— Am mobile mici. Şi multe valize.

Dar el nu mai ascultă.

— Ooo, dom’ primar. Bună ziua, bună ziua, zice Ursu şi întinde mâna către un nene care se îndreaptă hotărât spre baracă.

— Doamna Liliana a venit?

— Da, este, du-te tu şi cheam-o, Cristina.

Şefa coboară cu zâmbetul larg, nici nu zici că tocmai s-a extras dintr-o încăierare de câini.

— Am vorbit la Inspectorat, zice primarul, nu se poate prelungi termenul, trebuie să terminaţi sensul într-o săptămână.

— Păi, asta i-am zis şi eu acum lui Dinamic, răspunde ea şi se întunecă la faţă. Să termine, dom’le, odată, ce se tot lungesc atâta. De ce mai ia lucrări dacă n-are nici de motorină? Vai, aşa ce mi-e groază de Baciu ăsta…, spune mai încet.

— Nu ştiu de unde l-oţi fi scos… Mai e şi problema cu vecinii de la spălătorie, spune primarul.

— Da, le-am zis, le-am zis. O să rezolve. Dar să ştiţi că la spălătorie nu-i blochează, a făcut Mona poze. Haideţi să ne uităm, dacă vreţi…

— Nu, că nu mai stau acum.

— Auziţi, dar cu crucile alea două ce facem? Le mutăm?

— Care cruci?

— Sunt două cruci de fier pe marginea drumului.

Îi arată cu degetul.

— O să sape ăştia peste ele.

— Aaa, sunt ăia cu incendiul. Scoate-le de-acolo, dă-le-n mă-sa.

— Mă gândeam că poate le comandăm o troiţă şi o punem mai încolo, pe câmp la Dragu.

Dragu e fostul proprietar al terenului. Care a venit la toate tranzacţiile cu cămătarii după el.

— Dar familia unde este? Măcar să le spunem că le luăm.

— Scoate-le şi gata, zice primarul enervat.

Şefa e credincioasă. Are iconiţe în portofel, printre digipass-uri, şi din când în când ne dă mâncare de pomană.

— Auziţi, şi încă ceva. Noi o să facem un bal mascat pe 19, o petrecere cu firma la un restaurant.

Râde cu gura, dar ochii îi rămân aţintiţi pe faţa lui, să vadă cum reacţionează.

— Sunteţi invitat. Vă trimit invitaţia pe mail.

— Când e, pe 19? Ce zi e 19?

— E vinerea viitoare.

— Bine, bine, trimite-mi.

Eu aş vrea să plec, n-am ce să mai fac pe-acolo, m-am lămurit şi cu şantierul.

— E, cum e? mă-ntreabă ea, în timp ce-şi verifică mobilul, dar nici nu mă lasă să formulez. Du-te şi vezi dacă a venit Carolina. Baraca lor e pe partea aia, a treia sau a patra, e o foaie cu numele lor pe uşă.

— Şi dac-a venit?

— O chemi aici.

Carolina e ghemuită lângă un castronel cu apă, înconjurată de cinci pui de câine de diverse mărimi. Se plânge la dirigintele lor de şantier că sunt guri de canal neacoperite şi căţeii ar putea să cadă în ele.

— Şi eu aş putea să-mi rup picioarele, zice un altul pe româneşte către un coleg şi râde.

Carolina se ridică, îşi trage pantalonii la spate, apoi îmi întinde mâna şi se prezintă. Probabil că-şi imaginează că sunt cineva mai important. Îi spun că şefa o aşteaptă.

Apoi întreb pe cineva la întâmplare de unde se ia microbuzul spre oraş. Îmi dau jos casca şi mă duc la baraca Monei, s-o las, dar e încuiată. N-aş mai intra dincolo, la şedinţă.

Tanti Oara apare din nou dintre noroaie, cu cizmele ei de cauciuc murdare până sus. Are braţele pline de plastice goale, găleată, lighean, două sticle cu resturi de soluţii de curăţat.

— Hai că plec şi eu acuma, nu mai am ce să fac. Mă duc să duc astea.

N-aş vrea să ne intersectăm la microbuz, aşa că mă grăbesc. Îmi curăţ ghetele pe o margine de beton şi mă învârt pe lângă barăci cu casca în mână. Ursu încă nu şi-a făcut curaj să plece către magazin.

— Nu vă trebuie o cască? îl întreb. Eu aş vrea să plec.

— Nu-mi pun eu aia în cap! zice el.

— Oare cât îmi ia s-ajung la birou?

— O oră jumate, cel puţin!

— Nu ştiu ce să fac cu asta…

— Dă-o încoace, c-o duc eu înăuntru.

Îl las cu casca în mână, în faţa barăcii. Mă întorc să plec şi timp de-o secundă sunt blocată, nu ştiu dacă s-o iau pe pietriş, printre nişte câini, sau să-i ocolesc prin noroi.

— Te-anunţ după ce văruiesc, strigă Ursu după mine, şi atunci mă simt dintr-odată în siguranţă şi o iau printre câini.