© 2016 by Editura Polirom

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6082-7

ISBN PDF: 978-973-46-6083-4

ISBN print: 978-973-46-6025-4

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: Pieter Brueghel cel Bătrân (circa 1525-1569), Proverbe flamande (1559, detaliu)

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

GEORGE BĂLĂIŢĂ (n. 1935) este unul dintre cei mai cunoscuţi prozatori ai literaturii române contemporane. Absolvent al Facultăţii de Filologie, Universitatea „Al.I. Cuza” din Iaşi (1967). A fost desenator tehnic, profesor suplinitor, instructor metodist. Din 1964, redactor, apoi redactor-şef adjunct al revistei băcăuane Ateneu. În 1979 se mută la Bucureşti, ca secretar al Uniunii Scriitorilor. A fost director al Editurii Cartea Românească între 1980 şi 1989. Dintre cărţile sale, publicate în numeroase ediţii şi traduse în mai multe limbi, amintim: Călătoria (1964), Conversînd despre Ionescu (1966), Întîmplări din Noaptea Soarelui de Lapte (1968), Ucenicul neascultător (1977). I s-au acordat, printre altele, Premiul Uniunii Scriitorilor (1975) şi Premiul Academiei Române (1977). Bursier Fulbright (Iowa University, SUA, 1980). La Editura Polirom au apărut: Opere I. Lumea în două zile (2009), Opere II. Marocco (I) (2011) şi Opere III. Marocco (II) (2011).

Bolta cu stele mari, cărnoase. E trecut de miezul nopţii, dar mult înainte de răsărit. Maşina cosmică se simte colosală, înspăimântătoare prin iluzia perfecţiunii, acum însă domesticită.

Este un cer de toamnă, deasupra unui ţinut muntos, abia bănuit de sus. Discul lunii pline năvăleşte în ochi, lumină crudă, rece.

Creste de munţi. Versanţi împăduriţi. Un lac de forma unei frunze palmate. Râu şerpuit printre coline înverzite, tivit pe alocuri cu prunduri largi, fosforescente.

Case răzleţe, întunecate. Lungi hambare, magazii. Turla unei biserici, umbra micului cimitir pe deal.

Un ţarc rotund din lătunoaie. Lângă stogul de fân, doi cai priponiţi dorm în picioare. O tufă de măceş. Un măr pădureţ. Fructele aurii chircite par în lumina lunii pietre preţioase. Iluzia e accentuată de bruma satinată care sclipeşte rece. Patina ei, umbrele argintii – efecte magice. Este toamnă târzie, dar uscată, rece, limpede.

Lan de porumb necules. Un vânt uşor, prezenţă nevăzută. Porumbul foşneşte metalic. Un iepure ghemuit la marginea lanului. Ridică botul. Urechile ciulite, neliniştite. Aceasta e prima fiinţă vie care mişcă în povestea noastră începută pe lună plină.

O zdreanţă de nor trece prin dreptul lunii. Satul nu e prea mare, adunat însă, case mici solid închegate din bârne şi piatră. Curţi nu prea largi. Acareturi după felul fiecărei gospodării. Din loc în loc, porţi înalte lucrate cu dalta şi fierăstrăul. Garduri potrivite, uliţe înguste, răsucite. Acoperişuri de şindrilă între enorme căciuli de paie. Casa lui Stan. Acoperiş de şindrilă, prispă largă, fără cerdac. Stâlpi nu şubrezi, dar subţiri. Pe culmea de lemn dintre stâlpi atârnă sumane la uscat. Grajdul cu coşarul deschis, nu mic, pentru câteva capete de vite, solid, nu prea îngrijit construit. Un câine mare doarme pe prispă. Gard de scânduri cam strâmbe la uliţă, în rest de nuiele, completat cu creastă de spini. Poartă oarecare, între doi stâlpi masivi, ciopliţi cu barda.

Ferestre mici, ghemuite sub acoperişul aproape uriaş. Lumina lunii în ochiurile de geam. Câinele ridică tăcut capul de pe labe. Licărul rece al geamului tăiat în cruce de cercevele subţiri se încălzeşte în roşu şi galben. Capriciile clarului de lună în sticla nu tocmai limpede. Se vede focul care creşte, aprins în vatra din casă.

*

În izmene, Stan se mişcă prin odaie. Nu se grăbeşte. Dar nici nu leneveşte. Mişcări pe care le face de o viaţă. Nimic de prisos. Aprinde, de la focul din vatră, opaiţul. Focul din vatră, opaiţul, raza lunii intrată pe fereastră îşi amestecă luminile în triunghi variabil. Acum obiectele din încăpere prind contur. Cuptorul masiv. Acolo a dormit omul, în cojoace şi lăicere. Tavanul de grinzi. Laiţe înalte pe lângă pereţi, acoperite cu scoarţe. Un pat îngust. Lăicere unul peste altul şi deasupra lor o singură pernă cu flori galbene şi mov. Odaia pare mare faţă de cât de mică arată din exterior. (Impresia de vast vine din proporţiile gândite instinctiv artistic, ca întreaga construcţie, notează Scribul într-una din primele lui fişe despre ţinutul Muntelui Ou.)

Omul e osos, pare masiv prin mărimea oaselor, nu a cărnii. Aşază opaiţul pe masa înaltă, cu patru picioare din lemn alb. Strănut puternic. Îşi spune singur: să trăieşti, Stane, noroc! Pe masă, o carte veche şi o lampă din ceramică, picior strunjit şi sticla borţoasă ca un cantalup. Lampa asta se aprinde rar, nu numaidecât de sărbători, dacă l-ai întreba, stăpânul nici nu ar şti să răspundă. Alături, rezemată de perete, o masă rotundă cu trei picioare între care stă sprijinit un scaun de acelaşi tip, foarte scund. Sunt masa şi scaunul pe care stăpânul casei mănâncă prânzul şi cina. Lângă masă, un scaun cu tăblie îngustă şi spătar înalt, lemn alb, lustruit de vreme, licăr de os vechi.

De bârne atârnă, legată în funii de cânepă, o culme de lemn. O bundă înflorată şi o pereche de iţari, cânepă groasă. Vârtelniţă, furci şi fuse într-un colţ. Pe perete, o pendulă bătrânească, greutăţi turnate din cositor în formă de cucuruzi, la capetele inegale ale lanţului. Casa cucului cu acoperiş în două ape şi cucul pe jumătate ieşit din lăcaşul lui. Uşiţa ruptă atârnă într-o balama. Pe peretele de care e lipită plita, un blidar. Câteva vase de aramă, lemn şi lut ars. Cam murdare, necurăţate bine. Un dulap îngust, înalt până în tavan. Foarte simplu, iarăşi, proporţiile.

Uşa scundă, masivă, cu clanţă şi zăvor din fier ţigănesc. Pe uşă, într-un cui, încolăcit ca un şarpe, un bici foarte lung, din piele, împletitură complicată, mâner scurt.

Lipăind desculţ, Stan iese în tindă cu ceaunul. Îl umple cu apă din cofa de lemn aşezată pe o băncuţă şubredă. În colţurile din fund, două movile mari, una de nuci, cealaltă de bob sau linte. Stan reintră în odaie.

Ceaunul sfârâie încet pe plită. Stan, îmbrăcat pe jumătate, se uită în zare la cămaşă. E izită şi la umăr s-a cam rupt. Caută din ochi la dulapul din perete. Se îndreaptă într-acolo. Renunţă. Îşi pune cămaşa.

Stan scoate îndemânatic cu lingura de lemn brânza frământată din putină, o pune într-o strachină smălţuită. Câţiva paşi fără rost prin odaie. Apa fierbe în ceaun în jurul făinii. Stan o împarte cu melesteul. Nu e încă timpul să o mestece. Se ridică. Priveşte cu mirare îngândurată, cu mâhnire, ceasul mut.

Brusc, strident, prelung, cântatul cocoşului în întunericul cu lună. Pauză scurtă. Răspund alţi cocoşi, trâmbiţe înalte.

*

Stan în picioare pe prispa casei. Uşa deschisă în urma lui scârţâie din ţâţânile neunse. E îmbrăcat – opinci, cioareci, cămaşă cu poale scurte, brâu din piele lat, peste cel de lână roşie. Dârdâie de frig, îşi mişcă mâinile, îi clănţăne dinţii (un fel de conversaţie a omului singur cu vremea de afară), dar îi place. Rânjeşte, dinţii albi în luna plină. Câinele se descolăceşte şi vine lângă stăpân. Din fundul curţii apar în salturi mari, mârâind bucuroşi, alţi doi câini mai mici.

De sub grinda acoperişului, deasupra prispei, Stan scoate o bucată mare de mămăligă rece. O rupe în trei părţi. Le aruncă. Dulăul şi cele două potăi le prind din zbor şi le înghit pe nemestecate.

Stan se spală. Ia din cofă apă cu cana de lut. După ce-şi clăteşte gura, o umple cu apă cât încape. Se apleacă de şale. Cu mânecile suflecate, lasă să-i curgă din gură apă în pumni, dă pe faţă, freacă fruntea, ochii. Se clăteşte. Dă capul pe spate. Stă aşa câteva clipe, biciuit de aerul rece. Mâinile şi le şterge trecându-le pe la subsuori. Nefolosit, un ştergar de in agăţat într-un cui de lemn, în stâlpul prispei.

*

Stan mestecă mămăliga. Înainte să o răstoarne adaugă din strachină brânza. Răstoarnă mămăliga pe fundul de lemn. Focul se stinge încet. De afară se aude un zgomot îndepărtat. Stan se apropie de geam.

La mari depărtări se bănuieşte ziua. Lumina lunii nu s-a pierdut de tot. Astrul însă nu se mai vede. Fuioare de ceaţă alburii de-a lungul drumului, dincolo de gard. O formă evanescentă prinde lent consistenţă în lungul drumului. Capul unui cal. Pluteşte. Partea de jos nu i se vede. În spatele lui, ondulând pe faldurile perdelei de ceaţă, coviltirul împodobit, zdrenţuit. Nu se aude decât cloncăitul inelelor de la ham. Ceaţa se rupe. O căruţă cu coviltir. În părţi, agăţate, tot felul de obiecte nedefinite. Copitele calului care merge la pas se aud vătuit în praful gros. Roţile lasă cărări adânci, repede acoperite de colbul care se surpă. Pe capră, o siluetă înfăşurată într-o manta, ca într-un giulgiu.

La fereastră, Stan. A recunoscut căruţa. E păpuşarul. Îl cunoaşte. Deseori îl întâlneşte în drumurile lui de cărăuş. Căruţa dispare pe drum, în ceaţă. Inconsistenţă.

Din cotruţă iese pisica. Îşi întinde oasele. Se face un arc. Stan aduce o oală cu lapte. Toarnă într-o strachină. Rupe din mămăliga fierbinte, pune în strachină. Pisica aşteaptă nerăbdătoare, încordată, gâtul întins cu tot cu spatele ei elastic înspre ce face omul. Stan îi pune sub bot strachina. Pisica începe să leorbăie hulpav. Stan pleacă spre uşă. Nu iese. Rămâne o clipă pe loc. Se răsuceşte încet spre animalul preocupat numai de foamea lui. Omul priveşte încordat, aproape cu ură mocnită. O clipă. Reintră în sine, dar zâmbetul se risipeşte înainte de a se întinde pe faţa lui. Se întoarce nerăbdător din uşă, zâmbet acru, smulge bunda de pe culme. Şi-o pune pe umăr. Iese aproape furios. Ultima privire, înainte de a trece pragul, spre biciul uriaş.

În urma lui, în lumina lunii, focul abia mai mocneşte, opaiţul fumegă, culmea se leagănă singură, purtată de o mână nevăzută.

*

Stan coboară scara cu trei trepte de piatră. Câinii cei mici nu se mai văd. Dulăul, pe urma lui, lângă gleznă, amuşină, se mişcă greoi, ca o fiară. Câine de nădejde. Stan traversează curtea sub luna plină. Ceaţa a dispărut. Zorile au fost aparente. Poate din cauza ceţii neaşteptate. Luna în coborâre, mai palidă înaintea zorilor, dar lumina zilei abia dacă se bănuieşte. Bunda, între umeri. Mers greu, apăsat, înciudat, neliniştit, aproape furios (după ce în casă fusese senin, surâzător, obişnuit). Loveşte o piatră cu piciorul. Mişcarea gambei, până sub genunchi înfăşurată în obiala albă, opinca bine strânsă în nojiţe, piatra ţâşnită din iarba groasă lovind gardul vecinului, uluci dese. La vecin, o porumbişte îngustă, porumbul cules, dar cocenii netăiaţi. Casă asemănătoare cu a lui Stan.

*

Uşa de la casa vecină se deschide. Iese, în cămaşă lungă de pânză, ca un sac mare, despletită, o scurtă bărbătească de şiac între umeri, o femeie înaltă, voinică. Merge leneşă, cam zgribulită, până la marginea prispei, îşi îndreaptă mijlocul, mâinile proptite în şale. Îşi întinde îndelung oasele, pufneşte, cască, toarce ca pisicile mari şi leneşe, fără grabă. Priveşte la lună. Dinţii albi, ascuţiţi.

Părul pe umeri, pe spate, formele pietroase, masive se mişcă, se aşază după cum le potriveşte ea. Cască, sughite, îşi prinde părul cu o mână şi îl răsuceşte în vârful capului cu cealaltă, îşi îndreaptă haina ce-i alunecase de pe umăr. Pe cât e de masivă, sare sprintenă de pe prispă. Picioarele ei goale pe pământ, lovitură surdă, greoaie. Priveşte în jur. În lumina lunii făptura ei degajă placiditate şi viclenie. Intră în porumb. Foşnet. Luna se stinge lent, spre asfinţit. Femeia ridică nu prea mult cămaşa lungă şi largă, sacul alb cu care e acoperită de la gât până la glezne, despicat doar între ţâţe, şi se lasă pe vine. Sub ea, pământul vuieşte. Doar capul, ghemuit, parcă doarme. Ochii închişi, gura batjocoritoare.

Dincolo de porumbişte, printre ulucile gardului, se vede Stan. El traversează curtea. Nemişcată, pe vine, femeia deschide ochii. Pleoapele se mişcă încet, lene jucată sau naturală, greu de ştiut. Expresia chipului ei devine, la fel de încet, de tot parşivă şi interesată. Curiozitate, pândă, aşteptare şi o ciudată duioşie, tristeţe chiar, dar peste toate se întinde o mască pofticios sarcastică. Cum stă pe vine, îşi lungeşte pieziş trunchiul, întinde mâna, rupe o frunză mare de pătlagină şi leneş se şterge între picioare.

*

Stan se opreşte în faţa porţii de la grădina lui. Femeia nemişcată în porumbişte. Lasă să-i cadă frunza de pătlagină peste băltoaca de pişat dantelată de spume uşoare, între călcâiele ei mari. O lăcustă verde şi săltăreaţă nimereşte chiar acolo…

*

Poarta grădinii este uşor căzută într-o parte. Balamaua de sus este desprinsă. Brusc, lucrând repede cu multă îndemânare, după ce şi-a aruncat dintre umeri bunda pe un prepeleac în care stau înfipte nişte oale de lut, Stan ridică poarta, îndreaptă balamaua, nu are la îndemână nicio unealtă, găseşte pe loc un capăt de sfoară groasă, improvizează o legătură destul de trainică, poarta e acum la locul ei. Se vede doar cârpitura cu sfoară. O clipă derutat, înciudat, Stan caută cu ochii, descoperă, se destinde, faţa lui, mulţumire hâtră, ca după o glumă, dar şi un fel de prostească fudulie masculină.

Femeia, mereu nemişcată, urmărindu-l. Curiozitatea muşcă mai puternic decât toate celelalte ale ei, le înghite pe toate.

Stan apucă o bleandă care atârnă pesemne la uscat pe gard şi o aruncă peste cârpitura de sfoară. Totul, cât ai clipi. Zâmbetul lui Stan. El îşi îmbracă pe mâini acum bunda. O încheie. I s-a făcut frig? Suflă în palme. Mai priveşte o dată poarta, capul pe o parte, pieptul afară: atitudine duplicitară, nu dă doi bani pe ce a făcut, dar nici nu-i displace.

*

Dincolo de gard, în porumbişte, femeia.

Stan se îndreaptă spre gard.

Femeia dă să se ridice.

Câinele, nemişcat lângă gard, acolo unde se oprise piatra lovită de piciorul stăpânului. El simte mişcarea femeii. Ridică botul, capul său masiv. Colţii. Început de mârâială. Stan a şi pornit grăbit în direcţia grajdului şi a coteţelor. Femeia se opreşte, pe jumătate ridicată pe vine, uşor plecată înainte. Părul i se desface din cocul mai adineaori strâns la repezeală. O parte cade pe un umăr. Botul câinelui, mârâială încă neauzită de stăpânul atât de grăbit, ca în fiecare dimineaţă, de altfel.

Faţa femeii se face mieroasă, uşor nedumerită însă, bizar promiţătoare de orice în orice chip, o ipostază extrem femeiască. Gura e crispată, dar ochii râd viclean, ademenitor. Ca şi cum ar privi în ochii câinelui, ea duce degetul la buze, porunceşte, dar se şi roagă, ochi şi gură. Scoate şi un sunet abia perceptibil, un fel de îndemn prietenos la tăcere.

Câinele e derutat. Atent, ca la o viziune în somn. Deloc duşmănos. Amuşină cu simpatie, proptit pe labele din faţă, capul cu bot de fiară ridicat. Ah, acest prieten desăvârşit al bărbatului ascultă acum de porunca tăcută a femeii. Nu numai că nu latră, dar pare şi bucuros că tace.

O clipă, chipul femeii văzut de aproape. Viclenie duioasă, vanitate satisfăcută. Ocoleşte prispa, urcă acum pe scara de lemn, două trepte, scârţâit. O pală neaşteptată de vânt îi lipeşte pe la spate cămaşa de pulpe, face din capul şi părul ei o tufă uriaşă de mărăcini. Mijlocul încă bine păstrat, crupa arcuită.

Tendoanele puternice, călcâiele mari, laba plată a piciorului pe treapta de lemn.

*

Stan împinge cu umărul uşa gardului, în timp ce mâna apasă clanţa de fier ţigănesc.

*

Cuptorul larg pe care dorm, sub cojoace, doi copii. Vatra rece. Geamurile mici, perdele înflorate. Pe culmea din grindă atârnă în penumbra vineţie a zorilor încă stăpâniţi de luna palidă numai îmbrăcăminte femeiască.

Patul înalt, lângă perete. Sub cergă, cu faţa la perete, doarme bărbatul. Femeia închide încet uşa. Rămâne aplecată pe clanţă, prăbuşită, mai mult decât dacă ar fi fost nevoită să fixeze un zăvor tocit. Dar îşi îndreaptă spatele. Grăbită, se duce spre patul unde bărbatul, sub cergă, cu faţa în sus, începe să sforăie. În dreptul cuptorului se opreşte. Se ridică pe vârfuri. Aşază ţoalele, cojocul peste copiii care se dezveliseră. Capete de copii adormiţi, picioare, mâini slabe sau dolofane (nu se ştie, nu se văd bine, ceva de cuib de pasăre plin cu pui golaşi) aruncate care-ncotro, retezate nemilos de umbre lungi. Între ei doarme şi un motan mare tărcat. Femeia îi acoperă, mişcări străvechi, îndemânatice, grijulii înainte de a fi iubitoare.

Se urcă în pat, lângă bărbat. Capul lui, o clipă, în timp ce se ridică cerga, gura întredeschisă, părul năclăit pe frunte, un om puternic şi obosit, faţa osoasă, bărbătească, dar cam de nătărău cumsecade.

Femeia lipindu-se pe sub cergă de bărbat. El se întoarce în somn, nu se trezeşte, din nou cu faţa la perete.

Lumina lunii în stingere deasupra acestui pat conjugal. În colţul de la răsărit, sub un ştergar prins pe perete ca un fluture, o icoană afumată şi sub ea candela încă pâlpâind.

Sub cergă, orice mişcare încetează. Bărbatul doarme tun.

Dar femeia începe să se foiască. Nu are stare. Se mişcă, răsuceli, oftaturi. Din somn, bărbatul îngână nedesluşit:

Ce ai, femeie?

N-am somn.

Numai atâta?

Atâta!

Uite că eu am…

Adoarme.

*

Femeia, nemişcată. Pufneşte pe nas. Sare brusc din aşternut. Bărbatul ridică de pe pernă capul. Ochii închişi.

Ce-i? Care-i acolo? mormăie răguşit.

Nimeni nu-i…

Nimeni? Păi, bine că nu-i nimeni.

Adoarme. Mână porcii la jir. Femeia se răsuceşte furioasă spre el. Îl apucă de cămeşoiul de cânepă:

Scoală, omule. Scoală! Oare n-ai să te saturi de dormit pe lumea cealaltă?…

Bărbatul zvâcneşte din somn. Înspăimântat. În mijlocul patului, în genunchi, încă nu e treaz. Urlă:

Care-i acolo?

Dracu-i acolo! Nimenea nu-i! Cine vrei să fie?! se răsteşte femeia.

Dracu’?! (Furios. Rece.) Atunci du-i asta de la mine.

Îi arde o palmă. Lovitură grea, duşmănoasă.

Femeia râde.

Bărbatul se culcă. Adoarme. Dar fusese într-adevăr treaz? Sforăie. Femeia, capul pe pernă. Faţa gânditoare, ochii larg deschişi, surâs fără început şi sfârşit. Lumina lunii.

Bărbatul se ridică pe neaşteptate din aşternut. Bun treaz. Priveşte în jur. Nedumerit, curios, îngrijorat:

Ascultă, femeie, am visat eu sau te-ai dat jos din pat?

Am ieşit şi eu afară, cum iese omu’ noaptea. Mai bine nu ieşeam, că era să mă rupă câinele lui Stan. A trecut prin gard, că vecinu’ îl lasă aşa…

Bărbatul e gata să adoarmă din nou. Oarecum tandru:

Dormi. Închide ochii… Care gard? Ce câine…

Femeia îşi face loc mai aproape de el.

Ar trebui mai înalt şi mai des la scândură. Şi Stan ăsta, în loc să doarmă noaptea, umblă prin ogradă şi se apucă de dres pe întuneric poarta grădinii. Iar câinele era să mă rupă în păpuşoi. Fiară din Pădurea Mare. Mai bine se însura decât să ţină un câine ca ăsta.

Bărbatul, treaz acum, rezemat într-un cot, o priveşte, o ascultă. Ea, cu amândouă palmele sub obraz, pe pernă, cu ochii la el, îi dă cu gura.

Lasă, femeie, ce-ai cu omu’? Dă-l în însurătoarea mă-sii. E vecin bun şi om de nădejde, chiar dacă-i venetic. El de mulţi ani a prins cheag în satu’ ăsta. Ai uitat cât e de săritor la nevoie? Chiar tu, când te-am îndemnat eu, că singură nu ţi-ar fi trecut prin cap, zi-i muiere şi gata, mai cu sila, mai cu mila, tot te-ai dus până la urmă, când nu dovedea el cu cânepa, când…

Dacă m-ai trimis…

Era să-l lăsăm aşa? Da’ când i-au sărit spetele de la război, că singur toarce şi ţese şi îşi vede şi de casă…

Femeia mormăie: torcălău. Bărbatul zâmbeşte cu înţelegere.

Ei, lasă, gura-i rea la tine, încolo, inimă bună! Cât de afurisită eşti tu, dar tot te-ai lăsat înduplecată şi-ai mers serile la el, să nu-i iasă omului pânza ştirbă.

Şi cât o s-o mai ducă aşa, de ce nu se-nsoară?

Ce-i treaba ta?

Nu, Doamne fereşte, dar atunci să nu mă mai trimiţi tu şi să mă sileşti să-mi pierd vremea cu străinii, că în ruptu’ capului nu mă mai duc. Cu toate că, ce-i drept, e pâinea lui Dumnezeu şi nu ridică ochii din pământ, numai dacă strigi la el, şi atunci doar ca să-şi ceară iertare. Iertare? De ce? Să mori de râs, bărbat ca ăsta…

Lasă, dormi, o fi având omul cine ştie ce treabă şi s-a sculat înaintea găinilor. Vezi, dacă n-o ajunge azi pe-acasă, fii tu vrednică şi treci pe la păsările din ograda lui, cum ne-a fost învoiala, dă drumu’ vacii la cireadă odată cu a noastră.

Bine, văd eu…

Şi dacă n-o ajunge nici până diseară, vezi tu şi de vaca lui şi de tot, că n-om rămâne păgubaşi, că el dă înapoi înzecit ce împrumută.

Asta aşa-i, nici eu n-am cum spune altfel, bărbate, aşa-i… mi-a fost cam frig afară (spune şi se ghemuieşte mai aproape de bărbat, sub cergă). Am să trec şi pe la Stan ăsta al tău…

Vorbeşte şi, zgribulindu-se sub cergă, se lipeşte cu tot ce are de bărbat, acela tocmai voia din nou să se întoarcă la perete. Acum sunt acoperiţi, ea chicoteşte scurt, lasă că le fac eu pe toate, spune, bine, bine, mormăi el, numai de n-ai da atâta cu gura…

Din nou luna peste patul conjugal. Sub cergă, cele două trupuri se mişcă. Nu se mai aud vorbe, doar câte un mormăit şi femeia care chicoteşte stins şi gâfâie fără grabă, geme aşezat…

*

În curte, Stan înjugă boii la car.

Aceste străvechi mişcări. Jugul, resteiele, tot ce trebuie pentru ziua de azi.

Intră în casă. Carul cu boii înjugaţi. Câinii cei mici dau târcoale roţilor, se mişcă printre picioarele rumegătoarelor.

Coarnele, boturile care rumegă, spinările pietroase ale animalelor.

Stan iese din casă. Îmbrăcat pentru treaba din ziua de azi. Cojoc scurt, căciulă neagră, cam roasă pe la margine. Toporul pe mână, un lanţ lung adunat într-o grea legătură zornăitoare. O funie groasă, tot aşa, făcută colac. Traista cu de-ale gurii atârnată tot de braţul pe care duce toporul. Pe umăr, încolăcit, biciul ce l-am văzut în casă, pe uşă.

Pune totul în car. Mai cercetează o dată roţile.

Se întoarce pe prispă. Cheia mare de fier.

Încearcă uşa. Pune cheia sub streaşină, la locul ei.

Se opreşte în mijlocul acestei mişcări foarte precise şi plicticoase, dusă apoi până la capăt, fără ezitare. Mâinile în şolduri. Priveşte, parcă ridicat pe vârfuri, spre casa vecinului. Tăcere absolută acolo, totul pare cufundat în somn. Ca şi restul satului, casele, animalele, vegetalul. Este ceasul când şi apele dorm.

Stan continuă să privească spre casa vecinului. Zâmbetul lui.

Îşi dă căciula pe ceafă, apoi pe frunte. Pleacă spre car.