Margaret Mazzantini

Nu te mişca

Traducere din limba italiană de
Gabriela Lungu

Editura POLIROM
2013

© 2013 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1,

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-3576-4

ISBN PDF: 978-973-46-3577-1

ISBN Print: 978-973-46-3437-8

Copertă: Carmen Parii

Tehnoredactor: Constantin Mihăescu

Foto copertă : © Entertainment Pictures/Northfoto

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

MARGARET MAZZANTINI s-a născut în 1961 la Dublin. Este fiica scriitorului Carlo Mazzantini. Îşi petrece copilăria şi adolescenţa în diverse ţări europene, mai ales în Spania, până când familia se stabileşte definitiv în Italia. Urmează cursurile Academiei de artă dramatică din Roma. În 1982 debutează în rolul Ifigenia din tragedia cu acelaşi nume de Goethe. După o frumoasă carieră artistică în teatru, cinema şi televiziune, răsplătită cu numeroase premii de interpretare, Margaret Mazzantini renunţă la scenă în favoarea scrisului. Debutează în 1994 cu romanul Ligheanul de zinc (distins cu premiile Selezione Campiello şi Rapallo-Carige). Pentru romanul Nu te mişca (2002) primeşte Premiul Strega şi Premiul Grinzane Cavour, cele mai prestigioase distincţii literare italiene. Tradusă în peste douăzeci de ţări, cartea a devenit imediat bestseller, la sfârşitul anului 2003 fiind deja vândute peste un milion de exemplare. A mai scris piesa de teatru Manola (1998), monologul Zorro (2000) şi romanele Venit pe lume (2008; Polirom, 2010), Nimeni nu supravieţuieşte singur (2011) şi Marea de dimineaţă (2012, recompensat cu premiile Pavese şi Matteotti). Este căsătorită cu regizorul Sergio Castellitto.

Nu te mişca

Lui Sergio

Nu te-ai oprit la semafor. Ai trecut ca vântul îmbrăcată cu jacheta din imitaţie de blană de lup şi cu căştile walkman-ului lipite de urechi. Plouase de curând şi se pregătea să plouă din nou. Sus, deasupra platanilor şi a antenelor, graurii se strângeau în lumina cenuşie, fâlfâit de pene şi ciripituri, unduitoare pete negre care se atingeau fără să se lovească, apoi se deschideau şi se împrăştiau, pentru a se aduna din nou într-un alt zbor. Jos, trecătorii îşi ţineau ziarul sau mâinile deasupra capului, apărându-se de găinaţul care cădea din cer ca o grindină şi se amesteca, pe asfalt, cu frunzele ude căzute din copaci, împrăştiind în jur un miros dulceag şi apăsător de care cu toţii se grăbeau să scape cât mai repede.

Ai venit ca vântul spre intersecţie dinspre capătul străzii. Aproape că reuşiseşi să scapi nevătămată, iar bărbatul de la volan aproape că reuşise să te evite. Dar pe stradă era noroi şi găinaţ unsuros de la stolurile de grauri. Roţile maşinii au patinat pe crusta aceea alunecoasă, puţin, dar acel puţin a fost de ajuns să-ţi atingă scuterul. Ai zburat în sus către păsări şi te-ai întors jos în mizeria lăsată de ele, iar împreună cu tine s-a întors rucsacul tău acoperit cu abţibilduri. Două caiete au ajuns lângă marginea trotuarului într-o baltă neagră. Casca ţi s-a rostogolit pe stradă ca o ţeastă goală, nu o legaseşi. Paşii cuiva s-au apropiat imediat de tine. Ţineai ochii deschişi, gura murdară nu mai avea incisivi. Asfaltul îţi intrase în piele, înţepându-ţi obrajii ca o barbă. Muzica se întrerupsese, căştile walkman-ului îţi alunecaseră în păr. Bărbatul din maşină a lăsat portiera larg deschisă şi a venit spre tine, ţi-a privit fruntea pe care ţi se deschidea o rană, a căutat în buzunar telefonul celular, l-a găsit, dar l-a scăpat din mână. L-a ridicat un băiat, el a fost cel care a cerut ajutor. Între timp se oprise circulaţia. Maşina rămăsese de-a curmezişul pe şine şi tramvaiul nu mai putea trece. Vatmanul a coborât, au coborât mai mulţi şi s-au îndreptat spre tine. Oameni pe care nu-i văzuseşi niciodată te-au atins cu privirile. Un geamăt scurt ţi-a ieşit din gură împreună cu un fir de spumă roşiatică, încetul cu încetul îţi pierdeai cunoştinţa. Şoseaua era aglomerată, ambulanţa a sosit cu întârziere. Tu nu te mai grăbeai. Nemişcată în jacheta ta de blană, erai ca o pasăre fără vânt.

Apoi s-au năpustit în trafic cu sirena urlând. Maşinile s-au strâns lângă parapet, au intrat pe trotuarul de pe malul apei, în timp ce sticla cu ser fiziologic dansa deasupra capului tău, iar o mână strângea ritmic balonul albastru ca să-ţi pompeze aer în plămâni. La urgenţă, medicul reanimator care te-a luat în primire a căutat între mandibulă şi osul hioid un punct al durerii. Corpul tău a reacţionat prea uşor. A luat nişte comprese şi a şters sângele care-ţi curgea de pe frunte. Ţi-a privit pupilele, erau fixe şi asimetrice. Respiraţia era bradipneică. Au încercat, cu o canulă Guedel, să-ţi repoziţioneze limba, care alunecase spre interior, apoi au introdus sonda de aspiraţie. Au scos sânge, smoală, mucus şi un dinte. Ţi-au fixat pe deget pulsoximetrul pentru a determina oxigenarea sângelui, procentul de oxihemoglobină era prea scăzut: 85 la sută. Atunci te-au intubat. Lama laringoscopului ţi-a alunecat în gură cu lumina ei rece. A intrat un infirmier împingând aparatul de monitorizare a activităţii cardiace, a introdus ştecărul în priză, dar aparatul nu funcţiona. L-a lovit uşor într-o parte şi monitorul s-a aprins. Ţi-au ridicat tricoul, ţi-au lipit pe piept electrozii. Ai aşteptat puţin, pentru că nu era liberă camera în care se făcea tomografia, apoi te-au vârât în tunelul de examinare. Trauma era în zona temporală. În spatele geamului, medicul reanimator a cerut radiologului să facă alte secţiuni, mai apropiate. Au văzut profunzimea şi întinderea hematomului dincolo de parenchimul cerebral. Hematomul de contralovitură nu era încă vizibil. Dar nu ţi-au injectat în venă soluţia de contrast, se temeau de complicaţii renale. Au telefonat imediat la etajul trei, să pregătească sala de operaţii. Doctoriţa a întrebat:

— Cine e de gardă la neurochirurgie?

Au început să te pregătească. O infirmieră te-a dezbrăcat încet, tăindu-ţi hainele cu foarfecele. Nu ştiau cum să-i anunţe pe ai tăi. Sperau să găsească vreun act la tine, dar nu aveai nici unul. Ţi-au luat jurnalul din rucsac. Doctoriţa de la reanimare a citit prenumele, apoi numele. S-a oprit asupra numelui, şi după o clipă s-a întors la prenume. Un val de căldură i-a aprins chipul, a simţit nevoia să tragă aer în piept şi a făcut-o cu greutate, ca şi cum o înghiţitură obraznică s-ar fi aşezat în drumul aerului. Atunci şi-a uitat rolul în care mila nu avea ce căuta şi ţi-a privit chipul ca o femeie oarecare. Ţi-a cercetat trăsăturile tumefiate, sperând să alunge spaima gândului aceluia. Dar tu semeni cu mine şi Ada n-a putut să nu vadă asta. Infirmiera te rădea pe cap, părul îţi cădea pe podea. Ada a făcut un gest spre şuviţele castanii.

— Încet, fă-o încet, a murmurat.

S-a îndreptat spre reanimare, spre neurochirurgul de gardă.

— Fata pe care tocmai au adus-o…

— Eşti fără mască, să ieşim.

Au părăsit locul acela aseptic, unde rudele nu sunt lăsate să intre, iar bolnavii zac goi lângă suflul respiraţiei lor artificiale şi împreună s-au întors în camera în care infirmiera te pregătea. Neurochirurgul a privit în monitor desenul electrocardiogramei şi al tensiunii.

— Este hipotensivă, a spus, aţi exclus posibilitatea unor leziuni toracice sau abdominale?

Apoi te-a privit, în treacăt. Ţi-a ridicat pleoapele cu o mişcare rapidă.

— Ei? a spus Ada.

— Cei din sala de operaţii sunt gata? a întrebat-o el pe infirmieră.

— Se pregătesc.

Ada a insistat:

— Nu ţi se pare că seamănă cu el?

Neurochirurgul s-a întors, a ridicat radiograma tomografiei către lumina care intra pe fereastră:

— Hematomul se întinde între creier şi dura mater…

Ada, strângându-şi mâinile, a ridicat vocea:

— Seamănă cu el, nu-i aşa?

— …Ar putea fi şi intradural.

Afară ploua. Ada, în halatul cu mâneci scurte, a traversat, fără să facă zgomot cu saboţii ei de plastic verde, porţiunea exterioară care desparte Urgenţa de Pavilionul de medicină generală. Nu a luat liftul să urce la chirurgie, a urcat pe jos. Simţea nevoia să se mişte, să facă ceva. O cunosc de douăzeci şi cinci de ani. Înainte de a mă căsători, i-am făcut pentru scurtă vreme curte, oscilând între joc şi sinceritate. A deschis larg uşa. În camera medicilor se afla un infirmier care strângea cănile de cafea. Ada a luat din cutie o bonetă şi o mască, şi le-a pus în grabă şi a intrat.

Cred că am văzut-o după câtăva vreme, atunci când mi-am întors privirea spre asistentă să-i dau clemele. M-am gândit că era ciudat că se afla acolo, ea stă numai la reanimare şi ne întâlnim rar, de cele mai multe ori la barul de la subsol. Nu i-am dat prea multă atenţie, nu i-am făcut nici măcar un semn de salut cu capul, am desprins o altă clemă şi i-am dat-o asistentei. Ada a aşteptat ca mâinile mele să nu mai fie în câmpul operator.

— Domnule profesor, trebuie să veniţi puţin, a şoptit.

Asistenta scotea acul din ambalajul steril, am auzit fâşâitul plasticului în timp ce privirea mea o întâlnea pe a Adei. Era foarte aproape de mine şi nu-mi dădusem seama. Am întâlnit ochii nemachiaţi ai unei femei, ochi vibrând într-o sclipire. Înainte de a se muta la reanimare, a fost una dintre cele mai bune anesteziste din spital, a suflat protoxidul de azot în mulţi dintre pacienţii mei. Am văzut-o stăpânindu-şi emoţiile chiar şi în momentele cele mai dificile şi am apreciat-o întotdeauna, pentru că ştiu cât de greu i-a fost să-şi ascundă sentimentele la adăpostul halatului verde.

— Mai târziu, am spus.

— Nu, domnule profesor, e urgent, vă rog.

Tonul vocii îi era alterat de o autoritate ciudată. Cred că nu m-am gândit la nimic, dar mâinile mi-au devenit grele. Asistenta îmi întindea portacul. N-am ieşit niciodată dintr-o operaţie înainte de a o termina. Am strâns mâna şi mi-am dat seama că impulsul a sosit cu întârziere. Mă pregăteam să cos fascia musculară a abdomenului. M-am dat un pas înapoi, ca să mă desprind de pacient, şi m-am lovit de cineva care stătea în spatele meu.

— Termină tu, i-am spus ajutorului meu.

Asistenta i-a dat portacul. Am auzit zgomotul instrumentului care se lovea de mâna înmănuşată, un sunet surd care mi-a ajuns la urechi amplificat. Toţi cei prezenţi şi-au întors privirile spre Ada.

Uşa sălii de operaţie s-a închis silenţios şi grav în spatele nostru. Stăteam nemişcaţi unul în faţa celuilalt în camera de preanestezie.

— Ce s-a întâmplat?

Pieptul Adei se mişca gâfâind sub halat, braţele-i dezgolite erau pătate din cauza frigului.

— Domnule profesor, se află la noi o fată cu un traumatism cranian…

Aproape fără să-mi dau seama, cu un gest automat, mi-am scos mănuşile.

— Spuneţi-mi.

— I-am găsit jurnalul… era scris pe el numele dumneavoastră de familie, domnule profesor.

Am ridicat mâna, i-am smuls masca de pe faţă. Nu mai exista vlagă în vocea ei, i se terminase curajul. Era o cerere de ajutor calmă şi fără putere:

— Cum o cheamă pe fiica dumneavoastră?

Cred că m-am aplecat spre ea să o văd mai bine, să caut în adâncul ochilor ei un nume care nu era al tău.

— Angela, am suflat în ochii aceia şi i-am văzut dilatându-se.

Am alergat în jos pe scări, am alergat prin ploaia de afară, am alergat în faţa unei ambulanţe care se apropia în goană şi a frânat la doi paşi de mine, am alergat printre canaturile uşii de sticlă de la Urgenţă, am alergat prin sala infirmierilor, am alergat în camera unde cineva cu un braţ fracturat ţipa, am alergat în camera alăturată goală şi în dezordine. M-am oprit. Părul tău era acolo pe podea. Părul tău castaniu şi ondulat adunat într-o grămăjoară la un loc cu nişte feşe pline de sânge.

Într-o clipă devin praf care se mişcă. Mă târâi în secţia de reanimare, de-a lungul coridorului, până la peretele de sticlă. Eşti acolo, rasă, intubată, cu plasturi albi în jurul feţei tumefiate şi înnegrite. Eşti tu. Pătrund dincolo de sticlă şi sunt lângă tine. Sunt un tată oarecare, un sărman tată copleşit de durere, cu gura uscată, cu părul transpirat şi rece. E ceva ce nu pot să înţeleg, ceva ce planează într-un fel de limb de stupoare. Sunt năucit, sunt într-o embolie de durere. Închid ochii şi refuz durerea aceea. Tu nu eşti acolo, eşti la şcoală. Când voi deschide ochii, n-am să te mai găsesc. Am să găsesc o alta, n-are importanţă cine, una la întâmplare din lumea asta. Dar nu pe tine, Angela. Deschid larg ochii şi eşti chiar tu, una la întâmplare din lumea asta.

Pe jos se află o cutie pe care scrie deşeuri periculoase, iau omul din mine şi îl arunc înăuntru. Trebuie s-o fac, este de datoria mea, singurul lucru care îmi rămâne. Trebuie să te privesc ca şi cum nu mi-ai aparţine. Un electrod îţi atinge grosolan un sfârc, îl desprind şi îl aşez cu mai multă decenţă. Mă uit la monitor: 54 de bătăi. Şi mai puţin: 52. Îţi ridic pleoapele, pupilele sunt inegale, cea din dreapta este complet dilatată, leziunea endocraniană se află în emisfera aceea. Trebuie să fii operată imediat, ca să poată respira creierul, masa deplasată de hematomul apăsând acum pe cutia craniană, dură, neextensibilă, sufocând centrii care inervează tot corpul şi lipsindu-te cu fiecare clipă care trece de ceva din tine. Mă întorc către Ada:

— I-aţi făcut cortizonul?

— Da, domnule profesor, şi un gastroprotector.

— Mai sunt alte leziuni?

— Este suspectă de o ruptură a splinei.

— Hemoglobina?

— Doisprezece.

— Cine e la neurochirurgie?

— Eu, eu sunt. Ciao, Timoteo.

Alfredo îmi pune o mână pe umăr, are halatul descheiat, părul şi faţa ude.

— Mi-a telefonat Ada, de-abia plecasem.

Alfredo este cel mai bun din secţia lui, şi totuşi nimeni nu are prea multă consideraţie pentru el, din cauza felului său nesigur de a fi, deseori antipatic, fără merite vizibile; operează în umbra medicului primar, până îşi dă sufletul, în timp ce acela stă şi se uită. Cu mulţi ani în urmă i-am dat câteva sfaturi, dar nu m-a ascultat, caracterul său nu e la înălţimea talentului pe care-l are. Este despărţit de soţie şi ştiu că are un fiu adolescent, cam de vârsta ta. Nu era de gardă, ar fi putut să refuze, nici unui chirurg nu-i face plăcere să opereze ruda unui coleg. Dar el s-a aruncat într-un taxi şi, ca să ajungă mai repede, a coborât în mijlocul străzii, a traversat pe jos printre maşini, prin ploaie. Nu ştiu dacă eu aş fi făcut la fel…

— Au pregătit sus? întreabă Alfredo.

— Da, răspunde asistenta.

— Să urcăm imediat.

Ada se apropie de tine, te desprinde de la respiratorul automat şi te leagă din nou la balonul Ambu pentru a te transporta. Apoi pornesc. Îţi văd un braţ atârnând de pe targă, în timp ce te urcă în ascensor. Ada se apleacă să-l ridice.

Rămân cu Alfredo, ne aşezăm în camera de lângă reanimare. Alfredo aprinde lumina negatoscopului, aşază tomografia ta deasupra şi o priveşte de aproape. Se opreşte într-un punct, se încruntă, îşi forţează privirea. Ştiu ce înseamnă să cauţi în nebuloasa unei radiografii o umbră care să-ţi vină în ajutor.

— Vezi, spune, hematomul principal este ăsta, imediat deasupra durei mater, ajung uşor la el… Rămâne de văzut cât suferă creierul, asta nu pot să prevăd. Apoi mai este un punct aici, spre interior, nu ştiu, poate e o revărsare de contralovitură…

Ne privim în lumina aceea lividă care îţi proiectează creierul în spatele nostru. Ştim că nu putem să ne minţim.

— S-ar putea să existe complicaţii ischemice deja în curs, şoptesc.

— Trebuie să deschid, numai aşa vedem.

— Are cincisprezece ani.

— Cu atât mai bine, inima e puternică.

— Ea nu e puternică… e mică.

Mă las în genunchi şi în sfârşit plâng, fără nici o reţinere, acoperindu-mi faţa udă cu mâinile.

— O să moară, nu-i aşa? O ştim amândoi, are creierul inundat.

— Ştim pe naiba, Timoteo.

Coboară în genunchi lângă mine, mă prinde în braţe şi mă scutură cu putere, clătinându-se şi el.

— O să deschidem şi vedem. Aspir hematomul, las creierul să respire şi vedem ce se întâmplă.

Se ridică.

— Stai înăuntru cu mine, da?

Înainte de a mă ridica, îmi şterg nasul şi ochii. Pe braţ îmi rămâne o dâră lucioasă.

— Nu, nu-mi aduc aminte nimic despre creier, n-aş putea să-ţi fiu de ajutor…

Alfredo mă fixează cu privirea lui imperturbabilă, ştie că mint.

În lift nu mai vorbim, privim în sus cum dispar unul după altul numerele luminoase care indică etajele. Ne despărţim fără cuvinte, fără măcar să ne atingem. Fac câţiva paşi şi mă aşez în camera medicilor. Alfredo se pregăteşte pentru operaţie. Îi urmăresc în gând gesturile, acel ritual pe care îl cunosc atât de bine. Braţele se afundă până la coate în chiuveta de inox, mâinile abandonează buretele dezinfectant, simt în nări mirosul clorurii de amoniu… Asistenta îi dă compresele sterile să se usuce, sora instrumentară îi leagă halatul. Este o linişte neobişnuită în jur, o linişte de persoane care au amuţit. Un asistent pe care îl cunosc bine trece prin faţa uşii, ni se încrucişează privirile, a lui coboară imediat în jos, pe paşii de cauciuc. Acum Ada a ieşit în prag. Ada care nu s-a căsătorit niciodată, care are un apartament la parter cu o grădiniţă unde cad rufele celor din bloc.

— Începem, sunteţi sigur că nu vreţi să veniţi?

— Da.

— Nu aveţi nevoie de nimic?

— Nu.

Dă din cap, încearcă să zâmbească.

— Ascultă, Ada, o opresc.

Se întoarce din nou:

— Domnule profesor?

— Dacă cumva se întâmplă, dă-i pe toţi afară şi înainte de a veni să mă chemi, scoate-i tubul de respiraţie din gură, acele, stinge tot, acoperă partea… În sfârşit, daţi-mi-o înapoi într-o manieră decentă.

Alfredo a depăşit deja zona filtru şi a intrat în sala de operaţii cu braţele ridicate, asistenta îi iese înainte să-i pună mănuşile. Tu eşti sub lampa scialitică. Mie îmi rămâne sarcina cea mai teribilă: să o avertizez pe mama ta. A plecat azi dimineaţă spre Londra, ştii asta, trebuia să ia un interviu cuiva, unui ministru, cred, era foarte agitată. Taxiul ei a ieşit cu puţin înaintea ta pe poartă. V-am auzit discutând în baie. Sâmbătă seara te-ai întors acasă puţin cam târziu, la douăsprezece şi un sfert, cele cincisprezece minute întârziate peste ora convenită au enervat-o, în privinţa anumitor lucruri nu e deloc indulgentă, nu suportă abaterile de la regulă, i se par pur şi simplu un atentat la liniştea ei. E o mamă drăguţă, în ciuda acestei rigidităţi, care o protejează, desigur, dar o şi apasă, crede-mă. Ştiu că nu faci nimic ilegal, te întâlneşti cu prietenii în faţa şcolii închise. Vă opriţi să vorbiţi pe întuneric, în frig, sub inscripţiile de pe pereţi, sub acel mare graffiti, trăgându-vă mânecile puloverelor peste mâini. Te-am lăsat întotdeauna în pace, am încredere în tine, am încredere şi în greşelile tale. Te cunosc aşa cum eşti acasă şi în puţinele momente pe care le petrecem împreună, dar nu ştiu cum eşti cu ceilalţi. Ştiu că ai un suflet mare şi că îl risipeşti pe tărâmul unor uriaşe prietenii. Bravo, este o sclipire pe care merită să o trăieşti. Dar mama ta nu crede la fel, crede că studiezi puţin, că-ţi risipeşti energia şi că n-o să dai la timp examenele de treaptă.

Uneori, tu şi prietenii tăi traversaţi cartierul pe jos şi vă îngropaţi în pubul din colţ, spelunca aceea plină de fum aflată sub nivelul străzii. Am aruncat odată o privire acolo, pe una din ferestrele aflate la înălţimea trotuarului, v-am văzut râzând, sărutându-vă, stingând mucurile în scrumieră. Eram un bărbat de cincizeci şi cinci de ani, elegant şi singur, care se plimba noaptea, iar voi eraţi acolo jos, dincolo de ferestruicile acelea cu zăbrele, unde câinii se opresc să amuşine, eraţi atât de tineri, atât de uniţi. Sunteţi frumoşi, Angela, voiam să ţi-o spun. Foarte frumoşi. V-am pândit, aproape ruşinându-mă, cu aceeaşi curiozitate cu care un bătrân ar privi un copil care deschide un cadou. Da, v-am văzut deschizând viaţa, acolo jos, în barul acela plin de fum.

Am vorbit în clipa aceasta cu secretara mea. A reuşit să avertizeze aeroportul Heathrow. Vor merge să o aştepte pe Elsa la ieşire şi o vor conduce într-o salon privat pentru a-i explica situaţia. Este îngrozitor să mi-o imaginez acolo sus, în cer, cu maldărul de ziare pe genunchi, fără să ştie absolut nimic. Ne crede la adăpost aici jos, fetiţa mea, şi aş vrea ca zborul să nu se termine niciodată, să continue la infinit pe cerul lumii. Poate că priveşte un nor, unul din norii aceia care abia lasă să se întrevadă soarele, o dâră strălucitoare care intră prin hublou iluminându-i chipul. Poate că citeşte articolul vreunui coleg, comentându-l cu mici strâmbături ale buzelor. Cunosc atât de bine gestualitatea ei involuntară, este ca şi cum fiecare emoţie ar avea pe chip un microscop revelator. A fost de atâtea ori lângă mine în avion. Îi cunosc dungile de pe gât, cuta aceea mică pe care pielea o face sub bărbie când îşi lasă capul în jos să citească, îi cunosc oboseala ochilor, atunci când îşi scoate ochelarii şi-şi închide pleoapele, lăsându-şi capul pe speteaza scaunului. Acum poate că stewardesa îi întinde tava cu prânzul, ea o să-l refuze într-o engleză perfectă şi o să ceară: „Just a black coffee“, aşteptând ca mirosul mâncării preambalate să se îndepărteze de ea. Mama ta este tot timpul pe pământ, chiar şi atunci când se află în cer. Acum poate că are fruntea îndreptată spre hublou, poate a tras perdeluţa rigidă pe geam, urmează jumătatea ei de oră de odihnă. Poate că se gândeşte la toate drumurile pe care trebuie să le facă, o să-şi propună cu siguranţă să ajungă în centru să cumpere ceva. Ultima oară ţi-a adus poncho-ul acela splendid, îţi aduci aminte? Poate nu, poate că mai este încă supărată pe tine… Ce o să creadă când o s-o întâmpine însoţitoarea de pe aeroport? Cum o să-i tremure picioarele? Cu ce expresie o să privească acel du-te-vino al lumii internaţionale? Cu câtă spaimă? O să devină bătrână, ştii, Angela, foarte bătrână. Te iubeşte atât de mult. E o femeie liberă, modernă, atât de potrivită cu societatea de azi, a învăţat totul, dar nu cunoaşte durerea, crede că o cunoaşte, dar nu e adevărat. Se află acolo sus, în cer, dar încă nu ştie ce este acest jos. Este atrocitatea cuibărită în piept acolo unde pieptul nu mai există. Există o gaură care înghite totul cu o viteză frenetică, asemeni unui vârtej, înghite sertar, haine, fotografii, tampoane, creioane, CD-uri, mirosuri, zi de naştere, doici, colaci de salvare, scutece. Totul dispare. Va trebui să facă o curăţenie importantă în aeroportul acela. Va rămâne piaţa goală a vieţii ei, o sacoşă goală agăţată de umăr. Va alerga poate către fereastra uriaşă prin care se văd avioanele care pleacă, se va izbi de peretele acela de cer, ca un animal dus la vale de o aluviune.

Secretara mea a vorbit cu un şef din aeroport, au asigurat-o că vor face tot ce le stă în putinţă să n-o alarmeze prea tare. Au organizat totul, va lua prima cursă de întoarcere, există un British care pleacă imediat după ce soseşte ea. Au organizat totul, o s-o ducă într-un loc liniştit. O să-i aducă un ceai, o să-i întindă receptorul telefonului. Ţin celularul deschis în buzunar, am semnal bun aici, am controlat deja, e important. O să mint, o să încerc să nu-i spun că eşti într-o situaţie foarte gravă, bineînţeles că n-o să mă creadă. O să creadă că ai murit. Dar o să fac totul ca s-o conving. Porţi un inel pe deget, nici nu băgasem de seamă. Ada s-a chinuit să ţi-l scoată, acum îl am în buzunar, încerc să-l pun pe degetul mare, dar nu reuşesc, încerc cu mijlociul, poate intră. Dar tu să nu mori, Angela, nu muri înainte ca mama ta să aterizeze. Nu-ţi lăsa sufletul să traverseze norii pe care ea îi priveşte liniştită. Nu tăia traiectoria avionului ei, rămâi fiica noastră. Nu te mişca.

Mi-e frig, sunt încă în halat, poate ar trebui să mă schimb, am lucrurile în dulapul de metal cu numele meu pe el. Mi-am atârnat haina cu grijă peste cămaşă, am lăsat portofelul şi cheile de la maşină pe raftul de deasupra şi am închis lacătul. Când a fost asta? Acum trei ore, poate mai puţin. Acum trei ore eram un bărbat la fel ca toţi ceilalţi. Cât este de parşivă durerea, cum aleargă! Ca şi cum un acid coroziv ar arde în profunzime! Îmi ţin mâinile pe picioare. În spatele perdelei văd o parte din pavilionul de oncologie. Nu m-am oprit niciodată în camera asta, am trecut doar prin ea. Stau pe un divan de vinilin, în faţa mea se află o masă joasă şi două scaune goale. Podeaua e verde, cu mici pete închise la culoare care se mişcă isterice sub ochii mei, ca viruşii la microscop. Pentru că acum am senzaţia că aşteptasem tragedia asta.

Ne despart un coridor, două uşi, coma. Mă întreb dacă se poate trece dincolo de închisoarea acestei distanţe, dacă poate fi ea imaginată protectivă ca un confesional, şi dacă pot, pe petele dansânde ale podelei, să-ţi cer o audienţă, fetiţa mea.

Sunt un chirurg, un om care a învăţat să despartă, să separe partea sănătoasă de cea bolnavă, am salvat multe vieţi, dar nu pe a mea, Angela.

Locuim de cincisprezece ani în aceeaşi casă. Îmi cunoşti mirosul, mersul, felul în care ating lucrurile, vocea echilibrată, cunoşti aspectele blânde ale caracterului meu şi pe cele ostile, atât de iritante încât au devenit de nesuportat. Nu ştiu ce părere ţi-ai făcut despre mine, dar pot să-mi imaginez. Aceea că sunt un tată responsabil, dotat cu un sardonic simţ al umorului, dar prea retras. Ai cu mama ta o legătură puternică, conflictuală uneori, dar vie. Eu am fost un costum de haine bărbătesc, atârnat alături de relaţia voastră. Mai mult decât persoana mea, despre mine au povestit absenţele mele, cărţile, impermeabilul agăţat la intrare. E o poveste pe care eu nu o ştiu, scrisă de voi cu semnele pe care vi le-am lăsat. Asemeni mamei tale, ai preferat să-mi simţi absenţa, pentru că ar fi fost poate greu să mă ai. Deseori, când ieşeam dimineaţa, aveam senzaţia că voi două împreună, energia voastră era cea care mă împingea spre uşă pentru că vă deranjam. Îmi place firescul legăturii voastre, o privesc zâmbind, voi, într-o oarecare măsură, m-aţi apărat de mine însumi. Eu nu m-am simţit niciodată „natural“, m-am străduit să fiu, încercări stridente, pentru că a te strădui să fii natural înseamnă deja o înfrângere. Aşa că am acceptat modelul pe care mi l-aţi croit din hârtia velină a nevoii voastre. Am rămas un musafir fix în casa mea. Nu m-am indignat nici măcar atunci când, în absenţa mea, în zilele ploioase, camerista mută uscătorul de haine lângă caloriferul din biroul meu. M-am obişnuit cu aceste umede încălcări teritoriale fără să mă revolt. Am rămas în fotoliul meu fără să pot întinde prea mult picioarele, mi-am aşezat cartea pe genunchi şi am început să vă privesc lenjeria. Am găsit în hainele acelea ude o companie care o întrecea poate pe aceea a fiinţelor voastre, pentru că din ţesăturile subţiri şi albe captam parfumul fratern al dorului, dorul de voi, desigur, dar mai ales de mine însumi, de absenţa mea. Ştiu, Angela, prea mulţi ani sărutările, îmbrăţişările mele au fost stângace, forţate. De câte ori te-am strâns în braţe, am simţit în corpul tău un freamăt de nerăbdare, dacă nu de neplăcere chiar. Nu erai obişnuită, asta era tot. Îţi era de ajuns să ştii că existam, să mă priveşti în depărtare, călătorul din spatele ferestrei unui tren, cu chipul estompat de geam. Eşti o fată sensibilă şi solară, dar brusc te transformi, te înfurii fără motiv. Am bănuit întotdeauna că această furie misterioasă, din care reînfloreşti nedumerită şi puţin tristă, a luat naştere din cauza mea.

Angela, lângă spatele tău nevinovat se află un scaun gol. În mine se află un scaun gol. Îl privesc, îi privesc spătarul, picioarele, şi aştept, şi mi se pare că ascult ceva. Este zgomotul speranţei. Îl cunosc, l-am auzit gâfâind în adâncul trupurilor şi iţindu-se în ochii multor pacienţi pe care i-am avut în faţa mea, l-am auzit stagnând între zidurile sălii de operaţie, ori de câte ori am mişcat mâinile pentru a hotărî cursul unei vieţi. Ştiu exact cu ce mă iluzionez. În petele pavimentului, care acum se mişcă încet ca funinginea, ca umbrele muritoare, îmi creez iluzia că scaunul acela gol se umple chiar şi pentru o clipă cu o femeie, nu cu trupul ei, nu, ci cu mila ei. Văd o pereche de pantofi de culoarea vinului, picioarele fără ciorapi, fruntea prea înaltă. Iar femeia este deja în faţa mea pentru a-mi aminti că sunt un unctor1, un om care însemnează fără să vrea fruntea celui pe care îl iubeşte. Tu nu o cunoşti, a trecut prin viaţa mea atunci când tu nu existai încă, dar a lăsat o amprentă de neşters. Vreau să ajung la tine, Angela, în limbul de tuburi pe care stai culcată, unde craniotomul îţi feliază capul, să-ţi povestesc despre femeia aceasta.

1 Persoană acuzată în timpul ciumei de la Milano, din 1630, că răspândeşte boala ungând uşile caselor, bisericilor etc. cu materii infectate (n. tr.).

Am întâlnit-o într-un bar. Unul dintre barurile acelea de periferie, cu cafeaua mizerabilă, ca şi mirosul care venea de la uşa întredeschisă a closetului, aflat în spatele unui vechi joc de fotbal distrus de furia clienţilor care jucau. Era atât de cald, că te sufocai. În ziua aceea, ca în fiecare vineri, mă duceam la mama ta, în casa pe care o închiriam pe malul mării, la sud de oraş. Maşina mi se oprise pe neaşteptate pe strada pustie mărginită de câmpia arsă de soare şi murdară şi de câteva hale industriale. Mersesem prin soare să ajung la cele câteva blocuri care se vedeau în depărtare, aflate în zona aceea extremă de periferie. Era acum şaisprezece ani, în primele zile din iulie.

Am intrat în bar transpirat şi foarte prost dispus. Am comandat o cafea şi un pahar cu apă şi am întrebat unde puteam găsi un mecanic. Ea stătea aplecată şi căuta ceva în frigider.

— Gras nu este? au fost primele cuvinte pe care am auzit-o spunându-le băiatului de la bar, un băiat cu faţa ciupită de vărsat şi cu un şorţ spălăcit la brâu.

— Habar n-am…, răspunse el, în timp ce-mi dădea apa, având grijă să pună sub pahar o farfurioară de metal.

— Nu-i nimic, spuse ea şi aşeză pe tejghea, la câţiva centimetri de mine, o cutie de lapte degresat.

Îşi vârî degetele într-un portofel mic, din plastic înflorat, scoase banii şi-i puse lângă lapte.

— Există un mecanic, zise, adunând monedele de la rest, dar cine ştie dacă o fi deschis.

Am întors capul la sunetul vocii aceleia leşinate ca miorlăitul unei pisici. Atunci privirile ni s-au întâlnit pentru prima oară. Nu era frumoasă şi nici măcar foarte tânără. Părul prost decolorat încadra o faţă slabă şi osoasă, pe care străluceau ochii întristaţi de machiajul prea strident. Lăsă laptele pe tejghea şi se îndreptă spre tonomat. Localul acela întunecat, în ciuda soarelui de afară, cu un miros acru de canal înfundat, se umplu de melodia plictisitoare a unui grup foarte la modă în anii aceia. Rămase în picioare, aproape lipită de tonomat, închise ochii şi începu să-şi legene uşor capul. Rămase aşa, o siluetă tremurătoare în întunericul din fundul barului. Barmanul ieşi din spatele tejghelei şi se opri în uşă să-mi arate drumul. Am înconjurat tot blocul, fără să reuşesc să dau peste atelierul mecanicului. Pe stradă nu era nimeni. De pe un balcon, un bătrân scutura o faţă de masă. M-am întors la bar şi mai transpirat.

— M-am rătăcit.

Am luat de pe tejghea câteva şerveţele şi mi-am şters fruntea.

Tonomatul era stins, ea se mai afla încă acolo. Înţepenită pe un scaun, privea drept înainte, mestecând gumă americană. Se ridică, luă cutia cu lapte de pe tejghea şi-l salută pe băiat. Ajunsă pe prag, se opri.

— Eu trec pe acolo, dacă vreţi…

Am urmat-o prin soarele arzător. Era îmbrăcată cu un tricou violet şi o fustă scurtă verde brotăcel, în picioare avea o pereche de sandale din barete multicolore cu tocuri înalte, pe care picioarele ei subţiri se chinuiau dizgraţios. Pusese laptele într-un sac patchwork cu o curea foarte lungă care îi ajungea aproape de genunchi. Nu mă băga în seamă, mergea repede, fără să-şi întoarcă vreodată capul, târşâindu-şi picioarele pe asfaltul desfundat şi aproape atingând pereţii.

Se opri în faţa unui oblon. Atelierul era închis, pe o hârtiuţă prinsă cu scotch era scris că se va deschide peste două ore. M-am gândit la mama ta, trebuia s-o anunţ că voi întârzia. Transpiraţia îmi curgea de pe tâmple pe după urechi, pe gât. Ne-am oprit în mijlocul străzii. Îşi întorsese doar capul şi mă privea cu ochii pe jumătate închişi din cauza zăpuşelii şi a luminii.

— Aveţi o hârtiuţă pe frunte.

Am căutat sub transpiraţie bucăţica de şerveţel de la bar.

— Există pe undeva o cabină telefonică?

— Trebuie să vă întoarceţi înapoi, nu ştiu însă dacă funcţionează, aici se strică totul.

Mai avea încă guma în gură şi îşi mişca de zor fălcile. Se feri de soare făcându-şi pavăză cu mâna. Ochii ei care la lumină au apărut de un gri palid mă măsurară grăbiţi. Verigheta de pe deget, cravata, poate, îi dădură încredere, chiar dacă nu părea una care se teme de necunoscuţi.

— Puteţi telefona de la mine, dacă vreţi, locuiesc aici aproape, şi-şi întinse gâtul spre un loc neprecizat de cealaltă parte a străzii. Traversă fără să se uite. M-am luat după ea pe o pantă din pământ bătut, printr-un labirint de clădiri tot mai spectrale, până la un bloc în construcţie încă, dar locuit deja. Traverse de metal goale pe care ar fi trebuit să fie terase, uşi deschise în gol, astupate cu somiere răsturnate.

— S-o luăm pe scurtătură, zise.

Umblam printre stâlpii de ciment a ceea ce părea să fie un imens garaj părăsit şi în sfârşit soarele ne lăsa în pace. Apoi am intrat într-un gang întunecat, acoperit de inscripţii făcute cu spray, unde plutea o putoare de vespasiană amestecată cu un iz de friptură care venea cine ştie de unde. Uşa de la lift era larg deschisă, în spatele butoanelor smulse se vedeau firele.

— Să urcăm pe jos.

Am urmat-o pe treptele unei scări traversate de ţipete neaşteptate, sclipiri de viaţă infernală şi de televizoare deschise. Pe treptele soioase erau împrăştiate seringi folosite peste care ea trecea fără să le bage în seamă. Voiam să mă întorc, Angela, îmi întorceam capul la orice zgomot, temându-mă să nu apară cineva şi să mă atace, să mă ucidă poate, un complice al femeii aceleia vulgare care mergea înaintea mea. Din când în când, ca şi sunetul înfundat al sacului care se lovea de trepte murdărindu-se, mirosul ei ajungea până la mine, un amestec cald de cosmeticale care se topeau şi de transpiraţie. I-am auzit foşnetul vocii:

— E mizerabil, dar ajungem mai repede, zise, ca şi cum mi-ar fi ghicit temerile.

Era o voce cu uşoare inflexiuni meridionale, cădea grea pe anumite silabe, altele le avorta, le lăsa să moară în gură.

Se opri cu un palier mai sus. Se îndreptă în grabă spre o uşă metalică. Îşi vârî mâna în gaura unde ar fi trebuit să fie zăvorul şi trase spre ea uşa grea. Lumina îmi explodă în faţă atât de violent, încât a trebuit să-mi feresc ochii cu mâna, soarele părea foarte aproape.

— Veniţi, spuse, şi am văzut-o dispărând.

E nebună, m-am luat după o bolnavă la minte, m-a agăţat în barul acela numai ca să mă facă să asist la sinuciderea ei. M-am apropiat de o scară de incendiu, externă, o spirală rapidă de fier. Ea cobora fără frică, de sus îi vedeam cărarea neagră din părul blond. Acum părea incredibil de zveltă pe tocuri, ca un copil, ca o pisică. M-am aventurat pe scara aceea nesigură ţinându-mă strâns de bara făcută din tuburi şi buloane ruginite. Mi-am agăţat haina, am tras de ea şi stofa s-a rupt. Dintr-odată am auzit un huruit neaşteptat. În faţa mea, foarte aproape, se afla un viaduct. Dincolo de parapet maşinile treceau ca vântul. Nu mai reuşeam să înţeleg unde ne aflam, am privit în jur. Fata era deja destul de departe în spatele meu, se oprise pe o esplanadă nepavată. Cu părul galben şi sacul multicolor, părea o paiaţă uitată de un circ.

— Am ajuns, strigă.

Şi într-adevăr în spatele ei se afla o construcţie, un zid roz, vechi, care nu părea să aparţină unei case în picioare încă. Se întoarse către zidul acela. Era o locuinţă autonomă, un soi de vilişoară minusculă, prăvălită exact sub picioarele viaductului. Am coborât printre mărăcinii prăfuiţi, apoi am urcat două trepte până la uşa din doage verzi ca fusta ei.

Întinse mâna spre cărămizile de deasupra uşii desprinzând o cheie lipită acolo sus cu gumă de mestecat. Deschise uşa, apoi îşi scoase din gură guma pe care o mesteca şi lipi din nou cheia, apăsând-o cu degetele. În timp ce se întindea, i-am privit subsuorile, nu erau epilate, dar nu erau nici foarte păroase. Avea doar un smoc de fire lungi şi subţiri, lipite de transpiraţie.

Înăuntru soarele tăia în aer o cărare transversală. A fost primul lucru care m-a izbit împreună cu mirosul de funingine, de casă ţărănească, miros sufocat de un damf de clor şi de otravă pentru şoareci. Era o cameră pătrată cu o pardoseală din gresie de culoarea cafelei, pe peretele din fund se găsea un şemineu, o gură mare neagră şi tristă. Un interior demn, ordonat, doar puţin întunecat, pentru că nu avea decât o singură fereastră. Prin obloanele întredeschise se zărea un pilon al viaductului. Sub masa acoperită cu o muşama erau vârâte trei scaune suedeze. Pe lateral se afla o uşă prin care se întrezărea un dulap de bucătărie acoperit cu un material plastic ce imita pluta. Intră acolo.

— Pun laptele în frigider.

Spusese că avea telefon. L-am căutat fără să-l găsesc, pe măsuţa joasă cu o scrumieră în formă de scoică, pe şifonierul lăcuit pe care se aflau o mulţime de bibelouri, pe divanul vechi înviorat de o pânză înflorată. Pe perete era agăţat un poster înfăţişând o maimuţă cu boneţică de nou-născut pe cap şi un biberon între labe, fotografiată în lumina falsă a flash-urilor şi a umbreluţelor de polietilenă ale unui atelier fotografic.

Se întoarse imediat.

— Telefonul este dincolo, în cameră, spuse arătând spre o perdea din fâşii de plastic aflată chiar în spatele meu.

— Mulţumesc, am şoptit către perdeaua aceea de bar şi din nou m-am temut de un atac.

A zâmbit descoperind un şir de dinţi mici şi neregulaţi.

În spatele perdelei se afla o cameră îngustă, ocupată în întregime de un pat dublu fără spătar, acoperit cu o cuvertură din pluş de culoarea tutunului. Pe tapetul care acoperea pereţii atârna un crucifix, uşor strâmb. Telefonul era pe podea, lângă priză. L-am luat. M-am aşezat pe pat şi am format numărul Elsei. Am urmărit în gând sunetul soneriei care pătrundea în casă. Alerga pe covorul din fibră de cocos aflat în salon, urca scările deschise la culoare până în camerele de deasupra, în baia mare cu bucăţele de oglindă încorporate în tencuiala albastru-închis, atingea cearşafurile de in de pe patul nostru încă nestrâns, biroul plin de cărţi, aluneca în grădină, printre perdelele de bumbac, peste pergola acoperită de flori albe de iasomie, peste hamac, peste vechea mea pălărie colonială cu capsele ruginite, fără nici un răspuns. Poate că Elsa înota sau poate că ieşise deja din apă. M-am gândit la corpul ei întins pe nisip, la apa care îi atingea picioarele. Telefonul suna în gol. Îmi lăsam mâna să alunece pe cuvertura patului, în timp ce priveam sub un scrin vechi o pereche de papuci de casă ciclamen, înnegriţi de prea mult purtat. Sprijinită de oglindă, fotografia unui bărbat tânăr, dintr-o altă epocă. Mă simţeam stingher în camera aceea, aşezat pe patul pe care se culca o străină, paiaţa aceea buimăcită care mă aştepta dincolo. Într-un sertar întredeschis în care se afla lenjeria, se vedea lucind o bucată de satin vişiniu, aproape fără să-mi dau seama am vârât mâna prin deschizătura sertarului şi am atins uşor ţesătura alunecoasă. Paiaţa apăru printre fâşiile de plastic.

— Nu vreţi o cafea?

M-am aşezat pe divan în faţa posterului cu maimuţa. O senzaţie de stânjeneală îmi plutea în gâtul uscat, făinos. Am privit în jur şi jena mea fizică alunecă în ambianţa aceea modestă. Pe un raft, o păpuşă de porţelan cu o umbreluţă din voal îşi sprijinea faţa speriată de primul dintr-un şir de volume toate identice ale uneia din acele enciclopedii care se cumpără în rate. Mizeria era bine confecţionată, îngrijită, onorabilă. M-am uitat la femeia care venea spre mine cu tava în mână. Cufundată în decorul locuinţei sale era mai puţin vioaie, era de o decenţă mizerabilă, asortată cu restul. Mi s-a părut deprimantă. Lângă braţul meu se afla o suprafaţă plană acoperită de bibelouri… Detest bibelourile, Angela, ştii, ador camerele aproape goale, cu o veioză într-un colţ, câteva cărţi şi nimic altceva. Am făcut o uşoară mişcare cu umărul, îmi simţisem braţul străbătut de dorinţa de a arunca la pământ toate porcăriile acelea. Ea îmi servea cafeaua.

— Cât zahăr vreţi?

Mi-am lipit buzele de ceşcuţă şi am înghiţit. Era o cafea bună, dar îmi simţeam gura încleiată de oboseală, de proasta dispoziţie, aşa că mi-a rămas pe limbă un gust amar. Femeia s-a aşezat lângă mine pe divan, puţin mai departe. Stătea în contralumină, bretonul rar nu reuşea să-i ascundă fruntea prea proeminentă în comparaţie cu restul feţei strânsă într-o strâmbătură fixată în adâncitura dintre nas şi buzele mărite cu ruj. I-am privit mâna cu care ţinea ceşcuţa. În jurul unghiilor scurte, pe care cu siguranţă şi le mânca, carnea era înroşită şi umflată. Mi-a venit în minte mirosul de salivă uscată pe vârful degetelor şi m-a trecut un fior. Între timp, ea se aplecase. Am văzut botul unui câine ieşind de sub divan. Un căţeluş somnoros de talie medie cu părul scurt şi creţ şi urechile lungi de culoarea ambrei. I-a lins mâna, unghiile roase, fericit ca şi cum ar fi primit un premiu.

— Crevalcore, şopti ea, în timp ce îşi freca fruntea mare de cea a câinelui care-şi dăduse seama de prezenţa mea, dar părea că mă priveşte fără nici un interes, cu ochii întunecaţi de o ceaţă ciudată. Luă tava şi ceşcuţele murdare. E orb, zise coborând vocea, de parcă ar fi vrut să nu fie auzită de animal.

— Aţi putea să-mi daţi un pahar cu apă?

— Vă simţiţi rău?

— Nu, mi-e cald.

S-a răsucit. I-am privit şoldurile, în timp ce se îndrepta spre bucătărie. Erau slabe ca ale unui bărbat. Privirea mi-a alunecat pe întregul ei trup întors cu spatele, pe spatele îngust, uşor îndoit, pe picioarele scobite acolo unde ar fi trebuit să se unească. Nu era un trup care putea fi dorit, dimpotrivă, părea neprimitor. A revenit clătinându-se pe tocuri. Mi-a întins apa şi a aşteptat în picioare să-i înapoiez paharul.

— Vă simţiţi mai bine?

Da, apa îmi curăţase gura.

Nu m-a condus la uşă.

— Vă mulţumesc.

— Nu aveţi de ce.

Căldura era tot acolo, plutea în aer, mişca imperceptibil lucrurile. Asfaltul ceda moale sub tocurile mele. M-am pus să aştept ora deschiderii lângă oblonul tras al atelierului. Transpiram din nou şi îmi era din nou sete. M-am întors la bar. Am cerut încă o dată apă, dar când băiatul cu faţa ciupită de vărsat s-a mişcat, descoperind rafturile cu sticle din spatele său, m-am răzgândit şi am cerut o votcă. I-am spus să mi-o pună într-un pahar mare şi am cerut gheaţă, pe care el a luat-o de pe fundul unui recipient din aluminiu şi care, topindu-se, ar fi emanat poate acelaşi miros de maioneză râncedă şi de cârpă de spălat podelele rău păstrată, care plutea în aer. M-am aşezat în fundul localului, lângă tonomat. Am băut o înghiţitură lungă şi zgomotoasă, alcoolul mi-a pătruns înăuntru ca o durere seacă, o vâlvătaie care s-a stins imediat într-o prospeţime prelungită şi intensă. M-am uitat la ceas, aveam încă mai bine de o oră de aşteptat.

Nu eram obişnuit cu pauzele, Angela. Aveam doar patruzeci de ani şi, de cinci, eram deja ajutorul şefului de secţie la chirurgie generală, cel mai tânăr din spital. Clientela cabinetului meu privat era în creştere şi, cu puţină reţinere, dar tot mai des, operam în clinică. M-am surprins apreciind locurile acelea cu plată, curate, organizate, silenţioase. Aveam doar patruzeci de ani şi poate că nu-mi mai iubeam meseria. În tinereţe acţionasem plin de avânt. După specializare, primii ani de practică au fost febrili, viguroşi, la fel ca pumnul dat unui asistent, vinovat de nu a fi aşteptat ca autoclava pentru sterilizarea instrumentelor să-şi termine în mod corect ciclul. Apoi, aproape fără să-mi dau seama, m-am lăsat învăluit de o linişte interioară, însoţită de o uşoară deziluzie. Am vorbit despre asta cu mama ta, ea spusese că alunecam pur şi simplu în obişnuinţa vieţii adulte, o tranziţie necesară şi, în fond, plăcută. Aveam doar patruzeci de ani şi de o bucată de vreme încetasem să mă mai revolt. Nu pentru că mi-aş fi vândut sufletul diavolului, pur şi simplu nu-l oferisem zeilor, îl ţinusem în buzunar, într-un buzunar din stofă subţire în care se mai găsea şi acum, în timp ce mă aflam în barul acela urât.

Votca mă trezise la viaţă.

— E cald, dă-i drumul! izbucni un băiat înalt, murdar de var, arătând spre ventilatorul oprit, în timp ce se îndrepta spre jocul de fotbal, urmat de un tip mic şi îndesat.

Cu o mişcare bruscă trase de pârghia cilindrică şi mingile ieşiră rostogolindu-se din burta de lemn. Îndesatul aruncă prima minge în câmp, lăsând-o să cadă de la înălţime cu un gest puternic, care corespundea probabil unui soi de ritual, şi jocul începu. Cei doi vorbeau puţin, cu mâinile încleştate pe manete, le suceau dând lovituri precise şi dure care făceau să vibreze stinghiile de metal. Băiatul de la bar ieşi fără nici un chef de după tejghea ştergându-şi mâinile ude de şorţ şi puse în funcţiune ventilatorul. În timp ce se întorcea spre tejghea, i-am întins paharul:

— Mai adu-mi unul, te rog.

Ventilatorul începu să mişte uşor aerul cald din local, un şerveţel zbură pe jos, m-am aplecat să-l iau. Am zărit câteva fire de rumeguş murdar şi, puţin mai încolo, picioarele celor doi jucători. Când m-am ridicat, mi-am simţit capul îngreuiat de mişcarea aceea bruscă. Băiatul mi-a pus paharul cu votcă pe masă. Am băut-o dintr-o înghiţitură. Privirea îmi plutea spre tonomat. Era un model vechi de un albastru pestriţ, prin ecran se vedea braţul metalic alunecând pe discuri atunci când era în funcţiune. Mi-am spus că mi-ar fi plăcut să ascult o melodie. Oricare. Îmi veni în minte chipul femeii aceleia, prea machiat, legănându-se grosolan şi ameţit, în lumina izvorâtă din partea inferioară a cutiei muzicale. O minge sări din jocul de fotbal şi se rostogoli pe podea. Înainte de a ieşi, am lăsat un bacşiş bun băiatului, care lăsă buretele cu care ştergea tejgheaua şi înşfăcă banii cu mâna udă.

M-am îndreptat din nou către atelier. În faţa mea o liotă de copii pe jumătate dezbrăcaţi se chinuiau să tragă după ei o pungă pentru gunoi plină cu apă care ţâşnea din mai multe părţi. Oblonul atelierului era, în sfârşit, pe jumătate ridicat, mi-am aplecat capul şi am intrat. Înăuntru, sub sânii unşi cu ulei de plajă ai unei fete de pe un calendar, am dat peste un bărbat robust, cam de vârsta mea, îmbrăcat într-o salopetă neagră de unsoare. M-am urcat împreună cu el într-o veche Dyane cu scaunele încălzite şi ne-am dus la maşina mea. Trebuiau înlocuite pompa de ulei şi manşonul. Ne-am întors să luăm piesele de schimb. Mecanicul m-a lăsat în faţa atelierului, a aruncat în portbagaj sculele trebuincioase şi a plecat din nou.

M-am învârtit încoace şi încolo, cu cămaşa udă de transpiraţie şi ochelarii aburiţi, fără să-mi mai pese de căldură. Indiferenţa pe care mi-o dăduse alcoolul coincidea însă cu o dorinţă mai intimă. Trăsesem din greu în acel ultim an de succese, eram mereu prezent, mereu la datorie. Pur şi simplu din întâmplare alunecam în afara radarului şi absenţa pe care mi-o îngăduiam acum, când nu mă mai împotriveam şi mă abandonam ei asemeni unui turist, mi se părea un premiu neaşteptat. M-am întors lângă blocul ocupat abuziv. Copiii goliseră apa pe o grămadă de piatră vulcanică şi construiau o colibă, un soi de ou mare şi negru. M-am oprit să-i privesc, buimăcit de soarele arzător. Mama mea nu voia să cobor în curte ca să mă joc cu alţi copii. După ce s-a căsătorit, s-a adaptat traiului într-un cartier popular. Chiar fiind departe de centru, nu era deloc trist, pentru că era aglomerat şi vesel. Dar bunica ta refuza să privească pe fereastră, pentru ea cartierul acela nu era trist, tristeţea ştia prea bine cum să o suporte, nu, era mult mai rău, era cu o treaptă deasupra mizeriei. Ultimul prag înaintea fantasmelor ei. Trăia izolată în apartamentul acela, ca pe un nor unde îşi reconstruise viaţa, unde îşi aranjase pianul şi fiul. Aş fi vrut în anumite ore lâncede ale după-amiezii să mă îndrept spre viaţa pe care o vedeam forfotind jos, dar nu aveam curajul să o umilesc. M-am prefăcut că şi pentru mine lumea aceea nu exista. Grăbită, ea mă urca în autobuzul care ne ducea către casa familiei sale, către mama ei şi în locul acela plin de copaci şi vilişoare puteam în sfârşit să deschid ochii. Acolo ea radia de fericire, era alta. Împreună ne aruncam pe patul din camera ei de fată şi râdeam. Se încărca de energie şi însăşi fiinţa ei se umplea de o nouă strălucire. Apoi îşi îmbrăca paltonul şi privirea dintotdeauna. Ne întorceam când era deja întuneric, când afară nu se vedea nimic. De la staţie până acasă fugea, terorizată de abisul care o înconjura.

Chipul mamei mi-a trecut prin faţa ochilor, multe chipuri de ale ei unul după altul, până la ultimul, chipul pecetluit de moarte, când le-am cerut groparilor încă o clipă să-l pot privi. Am scuturat capul cu o mişcare nervoasă ca să alung gândul acela.

Acum o să mă duc la maşină, o să-l plătesc pe mecanic, o să pornesc motorul şi o să merg la Elsa. O să aibă părul încă ud şi bluza de bumbac ciclamen. O să mergem la restaurant, o să ne aşezăm la masa din fund, de la care atunci când cade întunericul se văd luminile golfului. O s-o las pe ea să conducă, aşa o să-mi pot pune capul pe umărul ei…

Nu păru surprinsă, dimpotrivă, am avut impresia că mă aştepta. S-a înroşit în timp ce îmi făcea loc să intru. Fără să vreau, am făcut un pas greşit şi am lovit raftul de pe perete. Păpuşa de porţelan căzu pe podea. M-am aplecat s-o ridic.

— Nu-i nimic, zise şi se înclină spre mine.

Era îmbrăcată cu o altă bluză, albă, cu o floare mare din paiete.

— Maşina? şopti.

Vocea îi era nesigură, ca şi buzele nerujate. Am privit, în spatele ei, locuinţa ordonată şi sărăcăcioasă şi mi s-a părut şi mai tristă decât era cu puţin înainte. Dar nu m-a deranjat, dimpotrivă, am simţit o plăcere secretă văzând că totul în jurul meu era cu adevărat mizerabil.

— O repară.

Am auzit-o frecându-şi mâinile pe care le ţinea la spate. Îşi coborî privirea, apoi o ridică. Mi se păru că întreaga ei fiinţă vibra imperceptibil, poate eram doar beat.

— Vreţi să telefonaţi?

— Da.

M-am dus din nou în dormitor, am atins din nou cu mâinile pluşul de culoarea tutunului. Am privit telefonul, l-am privit ca pe un obiect de plastic care nu m-ar fi pus în legătură cu nimic. Nici măcar nu l-am atins. Am închis sertarul scrinului. Am aranjat crucea strâmbă de pe perete. M-am ridicat şi m-am îndreptat spre uşă, voiam doar să plec, nimic altceva. Votca îmi tulburase mintea. Poate nu mă duc la mare, poate mă întorc în oraş, mă culc, nu am chef de nimeni, de nimic.

— N-aţi găsit pe nimeni?

— Nu.

În spatele ei se află şemineul gol şi negru ca o gură fără dinţi. O prind de braţ şi o ţintuiesc pe loc. Respiră cu gura deschisă. Răsuflarea ei e una de şoarece. În apropierea aceea neaşteptată chipul i se deformează. Ochii încercănaţi sunt imenşi, se zbat între gene ca două insecte prizoniere. Îi sucesc braţul. Este atât de străină şi atât de aproape de mine. Mă gândesc la vulturi, la teroarea pe care mi-o inspirau atunci când eram copil. Ridic mâna să o arunc cât colo, pe ea, bibelourile, mizeria ei. În schimb, apuc floarea de paiete şi o trag spre mine. Încearcă să mă muşte de mână, gura i se agită inutil. Nu ştiu încă de ce anume trebuie să se teamă, nu-mi cunosc intenţiile. Ştiu doar că îi strâng tare părul de rafie, i l-am prins cu cealaltă mână şi trag ca de o pănuşă. Apoi mă reped la ea cu dinţii. Îi muşc bărbia, buzele întărite de frică. O las să geamă, pentru că acum are de ce. Acum, când i-am smuls de pe piept floarea de paiete, când îi strâng sânii slabi şi îi frec. Iar mâinile îmi coboară deja între picioarele ei, între oasele ei. Nu participă la furia mea. Îşi apleacă faţa, înalţă un braţ nesigur în aer, iar braţul acela tremură. Pentru că i-am găsit sexul, slab ca tot restul, şi îl apuc imediat şi pe al meu. O împing spre perete, repede. Şi mai repede. Cu capul galben aplecat cu îndârjire în jos, pare o marionetă lipită de perete. O trag în sus, prinzând-o de maxilare, îmi apropii gura de urechea ei. Saliva mea i se prelinge pe spinare, în timp ce mă mişc în coşul ei de oase ca o pasăre de pradă într-un cuib cotropit. Aşa îmi bat joc de ea, de mine, de după-amiaza aceea nebună.

Nu ştiu dacă după aceea respira greu, poate plângea. Stătea ghemuită pe jos, strângându-şi genunchii cu braţele. Eu eram mult dincolo de mine, retras în cealaltă parte a camerei. De sub divan apărea botul câinelui orb, cu urechile pleoştite şi ochii albi. Pe perete maimuţa sugea nemişcată din biberon. Ochelarii mei se aflau pe jos, lângă uşă, cu o lentilă spartă. Am făcut câţiva paşi şi m-am aplecat să-i ridic. Am apucat marginea udă a cămăşii, am vârât-o în pantaloni şi am ieşit fără să spun o vorbă.

Maşina era parcată în faţa atelierului, cu cheia în contact. Am pornit motorul şi am plecat. Am intrat pe strada dreaptă mărginită de pini marini şi de trestii veştede. Am frânat fără să reuşesc să opresc, am deschis portiera şi am vomat din mers. Am căutat sub scaun apa pe care o aveam cu mine, am găsit-o, călduţă în sticla ei de plastic. Mi-am clătit gura, am scos capul pe fereastră şi am golit pe mine ceea ce mai rămăsese din sticlă. Asfaltul fugea şi în acelaşi timp fugea mirosul zăpuşelii şi al mării care era deja aproape. Am lăsat volanul şi mi-am apropiat mâinile de faţă ca să le miros. Căutam o urmă a cruzimii mele, Angela. Am găsit doar un miros de rugină, poate cel al scării. Am scuipat pe el. Am scuipat pe cutele vieţii mele, ale bunăstării mele, ale inimii mele. Apoi mi-am frecat mâinile una de alta până ce am simţit că iau foc.

Casa de la mare era o construcţie din anii ’50, joasă şi pătrată, fără nici o frumuseţe aparentă. O iasomie îşi revărsa parfumul ameţitor peste pergola din faţa bucătăriei, lângă un palmier înalt. În rest, grădina era aridă, împrejmuită de un gard din fier forjat, făcut din nişte mici suliţe ruginite din cauza aerului sărat. Poarta, care la cea mai mică adiere de vânt scârţâia, scoţând un sunet identic cu acela al pescăruşilor speriaţi de vremea rea, se deschidea direct pe plajă. Porţiunea de litoral din faţa casei era destul de puţin populată. Stabilimentele balneare erau aliniate mai jos, dincolo de vărsarea fluviului în mare şi de uriaşele plase de pescuit atârnând în aer ca nişte guri înfometate.

Mama ta a ales casa aceea de vacanţă, spunea că îi amintea de un cort din deşert, mai ales la apusul soarelui, când reflexele mării păreau să mişte zidurile. A ales-o şi din cauza unei pisici. Pe jumătate adormită, s-a lăsat prinsă de Elsa şi a rămas în braţele ei tot timpul cât fata de la agenţia imobiliară deschidea obloanele camerelor în care plutea mirosul de mucegai al caselor închise pe tot timpul iernii. Mama ta era îmbrăcată cu un paltonaş din stofă de lână, portocaliu ca soarele verii. La întoarcere, ne-am oprit să mâncăm într-un restaurant prea mare pentru noi singuri, cu ferestrele care dădeau direct pe stânci, opacizate de aerul sărat. Era frig, ne-am îmbătat repede cu doar o carafă de vin şi o tărie pentru fiecare. Am ieşit îmbrăţişaţi clătinându-ne şi ducând în suflet amintirea acelui loc. Ne-am ascuns în păduricea de pini şi am făcut dragoste. După aceea mi-am aşezat capul pe pântecele Elsei. Am rămas aşa în ascultarea viitorului care ne aştepta. Apoi, mama ta s-a sculat şi a mers să culeagă fructe de pin. Am stat să o privesc. Cred că aceea a fost cea mai fericită zi din viaţa noastră împreună, dar bineînţeles că nu ne-am dat seama.

Din ziua aceea de martie se scurseseră aproape zece ani şi eu treceam pe lângă păduricea de pini fără să-mi întorc capul, în timp ce asfaltul de sub roţi începea să se acopere cu nisip. Am parcat maşina sub copertina aflată în spatele grădinii. M-am aplecat să nu mă lovesc de frânghia pe care erau puse la uscat cearşaful de plajă şi costumul de baie al Elsei. Un costum întreg dintr-un material supraelastic de culoarea prunei, pe care ea şi-l cobora până sub buric, atunci când stătea la soare. Era întors pe dos. Am atins cu umărul căptuşeala albă dintre picioare, bucăţica aceea de lycra care stătea lipită de intimitatea soţiei mele.

Am dat colţul casei şi am intrat în salonul cu marele colţar cu tapiţeria din cânepă albastră. Nisipul scârţâia sub tălpi, mi-am scos pantofii, nu voiam să mă audă Elsa. Am umblat desculţ pe pardoseala de piatră întotdeauna rece. În timp ce coboram treapta care ducea în bucătărie, mi-am desfăcut degetele şi mi-am destins tălpile să se lipească mai bine de răceala pardoselii. Robinetul prost închis picura pe o farfurie murdară. Pe masă se afla o bucată de pâine abandonată printre firimituri, lângă un cuţit. Am luat pâinea şi am început să o mănânc.

Mama ta era în camera de sus, se odihnea. Am spionat-o în penumbră prin uşa întredeschisă: doar în chiloţi şi cu maioul de mătase cu bretele înguste. Cearşaful era strâns la capătul patului, unde-l împinsese cu picioarele. Faţa îi era acoperită de părul des. Poate dormea şi mai înainte, de asta nu auzise telefonul. Şi gândul că ea dormea, în timp ce eu…, mă calma. Ca într-un vis. Mestecam pâinea, soţia mea dormea. Respiraţia ei era liniştită, ca marea din spatele ferestrei.

Mi-am aruncat lenjeria în coşul de rufe murdare şi am intrat sub duş. Am coborât din nou îmbrăcat în halat, lăsând urme de apă pe trepte, am căutat ochelarii de soare şi am ieşit sub pergolă. Prin lentilele întunecate marea se vedea de un albastru mai intens şi mai vibrant decât în realitate. Mă aflam acasă la mine, în mirosul lucrurilor cunoscute, spaima se afla altundeva, departe. Lăsasem în urmă un incendiu, îi simţeam încă flăcările pe faţă. Priveam şi încercam să focalizez încetul cu încetul lucrurile. Trebuia să mă reobişnuiesc cu bărbatul pe care credeam că îl cunosc şi care se pierduse într-un pahar de votcă la o mizerabilă chemare, topindu-se ca şi cuburile acelea murdare de gheaţă. Mi-am apropiat mâna de gură să-mi miros răsuflarea. Nu, nu mirosea a alcool.

— Ciao, iubitule.

Elsa îşi lăsă mâna pe umărul meu. M-am întors şi am sărutat-o imediat. Sărutarea mea căzu rău, fără să nimerească buzele. Era în cămaşa din pânză topită, sub ţesătura căreia se ghiceau sfârcurile înnegrite de soare. Privirea îi era încă somnoroasă. Am tras-o din nou spre mine să o sărut mai bine.

— Ai întârziat.

— Am avut o operaţie complicată.

Minţisem instinctiv şi acum stăteam bine înfipt în minciuna mea. Am luat-o de mână şi am pornit prin nisip către malul mării.

— Vrei să mergem să cinăm undeva?

— Cum vrei…

— Nu, cum vrei tu.

— Să rămânem acasă.

Ne-am aşezat. Soarele începea să fie mai blând. Elsa şi-a lungit picioarele, şi-a întins degetele până la apă şi a început să-şi privească unghiile care apăreau şi dispăreau din nisipul ud. Eram obişnuiţi să stăm aşa unul lângă celălalt, în linişte, nu ne displăcea. Dar după câteva zile de despărţire trebuia să ne forţăm intimităţile răsfăţate de singurătate. Am luat mâna mamei tale şi am mângâiat-o. Avea treizeci şi şapte de ani, poate că îi lipsea şi ei fata cu paltonaşul de lână portocaliu, clătinându-se beată la ieşirea din restaurant şi râzând aplecată pe digul pe care vântul împroşca apa mării. Poate o căuta pe vârful degetelor de la picioare, unde o spumă uşoară venea şi pleca. Dar nu, eu eram un desaparecido. Eu, cu munca mea fără orare, moderat în a da, grăbit în a primi. Dar nu ne-am fi apucat cu siguranţă să ne căutăm în nisip defectele reciproce. Curajul nu mai locuia cu noi. Curajul, Angela, aparţine iubirilor noi, iubirile vechi sunt întotdeauna puţin laşe. Nu, nu mai eram logodnicul ei, eram bărbatul care o aştepta în maşină atunci când intra într-un magazin. Mâna Elsei se strecura mai moale într-a mea, ca botul unui cal care-şi recunoaşte hrana.

— Nu vrei să facem o baie?

— Ba da.

— Mă duc să-mi pun costumul.

M-am uitat la ea cum se îndrepta spre casă, i-am privit picioarele urcând pe plajă, puternice şi bine înfipte în pământ. M-am gândit din nou la celelalte picioare slăbănoage şi flasce sub strânsoarea mea. Şi am simţit din nou gustul acelei transpiraţii, a fricii aceleia. „Ajutor…“ şoptise la un moment dat. „Ajutor.“ Acum Elsa intra în grădină, am zâmbit, aşa cum se zâmbeşte lucrurilor care ne aparţin. Am privit din nou soarele care cobora spre mare cu reflexe roz şi m-am gândit că eram un prost. Trăiam o splendidă după-amiază din viaţa mea, trebuia să strâng aripile stânjenelii peste momentul acela de seninătate.

S-a întors îmbrăcată cu costumul de baie de culoarea prunei şi cu un prosop sub braţ. Era încă incredibil de frumoasă, mai slabă decât atunci când o cunoscusem, poate mai dură, dar mai leală. Trupul bine îngrijit corespundea perfect sufletului ei.

— Mergem?

Bucăţica de pânză albă în faţa căreia tremurasem ca înaintea unui judecător dispăruse între picioarele ei. M-am ridicat brusc. Se oprise pe malul apei, i-am privit linia spatelui. Eram bărbatul vieţii ei, bătrânul care o va aştepta în maşină în faţa magazinelor. Poate că dorea un alt bărbat, poate că-l avusese deja. Fidelitatea nu era o valoare a anilor plini de chibzuinţă. Infidelitatea da, pentru că are nevoie de grijă, măsură, discreţie şi orice fel de calităţi senile. Noi doi împreună începeam să fim ca un vechi palton care şi-a pierdut linia de la început şi odată cu ea jena rigidităţii. Şi tocmai faptul că s-a lăsat, consumarea naturală a ţesăturii îl fac unic, inimitabil.

Mi-am dezbrăcat halatul de baie şi l-am lăsat să cadă pe nisip. Elsa şi-a tras îndărăt capul cu o mişcare bruscă.

— Eşti gol!

Râdea în timp ce mergea prin apă privindu-mi şoldurile goale, prea largi pentru un bărbat. Îi mai plăceam oare? Cu siguranţă mă prefera îmbrăcat, protejat de cârpe. Nu-mi sugeam burta şi nu aveam braţe musculoase. Voiam să mă privească fără nici o îngăduinţă, să observe imperfecţiunile bărbatului cu care urma să-şi petreacă tot restul vieţii. M-am azvârlit în apă şi am înotat cu capul dedesubt până mi-am simţit pieptul umflându-se şi devenind dur. M-am întors pe spate şi am plutit aşa, cu apa care îmi umplea gura. I-am simţit mai întâi braţele dând la o parte apa, apoi mama ta a apărut lângă mine. Părul ud îi lăsa liberă faţa. Nu, nici dacă i-aş fi povestit aventura mea erotică nu m-ar fi crezut. M-am gândit la unele scene de sex văzute la cinema, imagini indecente care, în întunericul sălii, se prăvăleau de pe ecran în trupurile noastre. Ea amuţea, înceta să mai respire. Eu mă agitam stânjenit pe scaun. N-o fi chiar aşa de proastă să creadă că se poate cu adevărat face sex în felul ăsta? Dar atunci când ieşeam din sală, ea era absentă, ca o figură de ceară.

Îmi scuipă în faţă puţină apă de mare, apoi se scufundă, continuând să înoate în faţa mea. Ascultam zgomotul trupului ei care despica apa, tot mai departe. Eram nemişcat, ţineam ochii închişi, picioarele puţin desfăcute, mă lăsam legănat de curent. Poate dedesubt era vreun peştişor care scruta chila trupului meu. M-am întors şi am coborât cu ochii deschişi în strălucirea care străpungea albastrul, am coborât până la răcoare, şi am rămas pe fundul apei, unde nisipul se agita uşor. Am mişcat buzele în surzenia apei.

— Am violat o femeie, am strigat.

Şi m-am întors sus, împreună cu bulele de aer, spre lumina care placa suprafaţa apei, ţinând braţele deschise ca un uriaş peşte alb.