N. Steinhardt

Opere 6

Articole burgheze

Ediţie îngrijită, adnotări, cronologie şi indice de Viorica Nişcov

Studiu introductiv de Nicolae Mecu

MĂNĂSTIREA ROHIA

Editura Polirom
2008

Copyright © Mănăstirea Rohia, 2008

www.manastirea-rohia.ro

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1,

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN print 978-973-46-1083-9

ISBN ePub 978-973-46-2744-8

ISBN PDF 978-973-46-2745-5

Redactor : Sorin Mărculescu

Coperta : Radu Răileanu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Notă asupra ediţiei

Volumul de faţă cuprinde, de o manieră deziderativ exhaustivă, textele apărute în presa interbelică, limita cronologică superioară fiind anul 1947, respectiv momentul decisiv al instalării în forţă, cu grele consecinţe în toate planurile vieţii publice şi private româneşti, a dictaturii comuniste.

Sursele au fost identificate în principal pe baza precizărilor făcute de Steinhardt însuşi în diferitele sale însemnări autobiografice. Au fost reproduse toate materialele găsite sub semnătura lui, indiferent de subiectul, valoarea sau dimensiunea lor, ceea ce evident nu oferă garanţii, ci doar speranţe de completitudine. Şi totodată o imagine pe cât posibil mai exactă a prezenţei scriitorului în presa dintre cele două războaie mondiale, destinată să corecteze afirmaţii eronate, perpetuate prin preluări neverificate de la un autor la altul.

Am grupat textele după publicaţiile în care au apărut, iar pe acestea din urmă le-am dispus în ordinea colaborării lui Steinhardt la ele. Prin urmare, volumul se deschide cu articolele din Revista burgheză, din perioada 1934-1935, şi se încheie cu cele din Victoria, din intervalul 1944-1946. În interiorul fiecărui periodic ordinea e strict cronologică, cu excepţia Revistei Fundaţiilor Regale, unde textele sunt grupate pe rubricile revistei. Derogarea în acest caz de la cronologia strictă e legitimată de faptul că aici coexistă studii ample cu note şi recenzii mărunte, interesante şi ele, dar care, dispuse cronologic, şi-ar fi putut pierde din relevanţă.

Am consemnat după caz, plasate la sfârşitul articolelor, date privind republicarea textelor, precum şi siglarea semnăturii cu N. St., respectiv N. S. Aceasta din urmă apare doar de trei ori sub texte aparţinând în mod cert lui Steinhardt şi doar în Revista burgheză. Tot aici, şi trei parodii după tiparul celor din volumul În genul... tinerilor din 1934, semnate, ca şi acolo, cu pseudonimul Antisthius.

Notele de subsol numerotate cu cifre arabe îi aparţin autorului. Cele marcate cu asterisc îmi aparţin, fiind urmate şi de semnalarea n.ed.

Am inclus în Anexa volumului un număr de 14 texte din ziarul Victoria, a căror paternitate mi s-a părut, din motive de ordin stilistic şi de orizont intelectual, cu totul incertă. Le-am inclus totuşi aici pentru că sunt semnate n. s. şi, respectiv, N. S. şi pentru că niciunul dintre colaboratorii constanţi ai ziarului nu pare să-şi poată revendica vreunul din aceste acronime. Atribuirea lor rămâne deocamdată o problemă deschisă.

Am adaptat ortografia şi punctuaţia la normele curente în vigoare, am îndreptat tacit erori de tipar şi am completat între paranteze drepte cuvinte evident sărite. Am păstrat însă particularităţile de grafie şi rostire caracteristice autorului ori atestabile în epocă: genitiv-dativele feminine în -ei (regulei, criticei), substantivele feminine în -une (moderaţiune, instituţiune), variante azi caduce ale unor forme lexicale (reportagii, personagii, turburător, coloare, cetitor, politeţă), precum şi dublete ca igienic/higienic, constituţie/constituţiune sau forme regionale (să opuie în loc de să opună). Am păstrat, de asemenea, unele abateri în raport cu normele gramaticale actuale (aş trebui).

Indicele de nume consemnează formele sub care acestea apar numai în corpusul de texte, excluzând „Studiul introductiv“ şi „Anexa“. Pseudonimele, variantele românizate ale unor nume (de exemplu, Cato sau Ioana din Arc) sunt urmate în paranteză de formele istorice. Am redus la minimum datele legate de titluri nobiliare sau de altă natură. Unele nume nu au putut fi identificate, respectiv verificate. Cer scuze cititorilor pentru eventuale erori în această direcţie.

Ideea şi titlul acestui volum îi aparţin lui Cristian Bădiliţă, căruia îi mulţumesc călduros şi pe această cale.

Ediţia de faţă a fost încheiată în iulie 2005.

Viorica Nişcov

Cronologie N. Steinhardt*

1912 Nicu-Aureliu Steinhardt se naşte la 29 iulie (stil vechi) „orele 9 p.m. în oraşul Bucureşti, la casa părinţilor din Calea Moşilor 208“ şi e înregistrat în 2 august la Oficiul stării civile sub nr. 5784**. Ulterior, familia se mută în comuna Pantelimon, din marginea oraşului, unde tatăl său, Oscar Steinhardt, inginer cu studii politehnice la Zürich, conducea o fabrică de mobilă şi cherestea. Mama sa Antoanette, născută Neuman, era casnică. Din copilărie e fermecat de clopotele bisericii Capra şi de „satul Pantelimon însuşi, cu salcâmii săi modeşti şi căsuţele-i scunde, cu oamenii săi împăcaţi cu viaţa şi convinşi că nimic cu adevărat tragic nu li se poate întâmpla“ (2).

1919- Urmează clasele primare în parte acasă, instruit fiind de doamna

1929 de Branszky, „monarhistă, anticatolică, antidemocrată, antipozitivistă“– (2), în parte, după mutarea în centrul oraşului, la şcoala Clemenţa. Cursuri liceale la „Spiru Haret“, avându-i drept colegi pe Arşavir Acterian, Alexandru Ciorănescu, Mircea Eliade, C. Noica, Al. Paleologu, Dinu Pillat ş.a. E singurul elev evreu care nu absentează la orele de religie ale preotului Gheorghe Georgescu şi e simpatizat de acesta: „Decât să văd ministru al Cultelor pe un papistaş de-al lui Maniu, mai bine pe un jidan de-al nostru, băiat de treabă, cum e – şi rostea numele meu“ (2).

1929 Îşi ia bacalaureatul şi se înscrie la Facultatea de Drept şi Litere din Bucureşti. Aici este coleg cu vărul, prietenul şi o vreme mentorul său, Emanuel Neuman, „om de la Dunăre, «asimilat», grăitor de românească impecabilă şi verde, fire impetuoasă [...] lucid şi rece [...] conservator declarat“ (2), împreună cu care încearcă temeinic, dar fără rezultat, să se integreze în obştea evreiască şi în Sinagogă. Începe să frecventeze cenaclul „Sburătorul“.

1932 Îşi ia licenţa.

1934 Publică sub pseudonimul Antisthius volumul parodic În genul… tinerilor, Editura Cultura poporului, Bucureşti. Începe colaborarea la Revista burgheză. Se înscrie în baroul de Ilfov.

1935 Publică împreună cu Emanuel Neuman Essai sur une conception catholique du Judaïsme, Editura Cultura românească, Bucureşti.

1936 Îşi ia doctoratul cu teza Principiile clasice şi noile tendinţe ale dreptului constituţional. Critica operei lui Léon Duguit, care apare în acelaşi an (Curierul Judiciar, Bucureşti). Tot acum, Dreptul social. Pretenţii şi iluzii, Tipografia Caragiale, Bucureşti. Începe colaborarea la Revista Fundaţiilor Regale, recomandat fiind de Camil Petrescu.

1937 Începe colaborarea la revista Libertatea, condusă de profesorul său de la Facultatea de Drept, G. Strat. Publică împreună cu Em. Neuman Illusions et réalités juives, Librairie Lipschutz, Paris. Face cu părinţii o călătorie în Cehoslovacia.

1937-1939Călătorii în Elveţia şi Austria, stagii de studiu la Paris şi Londra. Atras în mod special de evlavia englezilor: „Dumnezeu, nespus mai vădit decât în Franţa, e la el acasă în Marea Britanie [...] şi nu încape îndoială că sensibilitatea naivă a englezilor şi-a pus pecetea pe sufletul meu la un nivel de mare intimitate“ (2).

1940-1944 În timpul războiului nu este atins de persecuţiile anti-evreieşti, tatăl său fiind încetăţenit prin lege individuală: „Am executat totuşi – deşi puteam fi scutit – muncă obligatorie şi muncă la zăpadă, însă în condiţii de operetă. [...] măsurile luate cu privire la evrei nu m-au întristat, dându-mi totodată prea bine seama că guvernul ţării – date fiind împrejurările – nu putea proceda altminteri şi admirând curajul şi mărinimia sa în refuzul de a da ascultare ordinelor venite din exterior“ (5).

1945-1947 Colaborează regulat la Revista Fundaţiilor Regale şi publică concomitent în Tribuna Poporului, Universul literar şi Victoria.

1948-1959 Este eliminat din barou, dat afară din casă, obligat să facă munci necalificate. Citeşte literatură patristică şi filozofie creştină, umblă neobosit prin biserici şi mânăstiri. E surprins şi mâhnit de faptul că „purtarea majorităţii coreligionarilor mei [...] făcea jocul unui partid care de altfel avea să se descotorosească repede de ei“ (5).

1960 Este arestat şi implicat în procesul Constantin Noica-Dinu Pillat („lotul intelectualilor legionari“) pentru a fi refuzat, îndemnat imperativ de tatăl său („Vezi să nu mă faci de râs, să nu fii jidan fricos şi să nu te caci în pantaloni“ – 2), să fie martor al acuzării. Este condamnat la doisprezece ani muncă silnică, şapte ani degradare civilă şi confiscarea totală a averii pentru „infracţiunea de uneltire împotriva orânduirii sociale a Statului“. La Jilava, în „camera 18 de pe secţia două (unde în două rânduri cursese sânge)“, este botezat în 15 martie de părintele Mina Dobzeu cu apă viermănoasă „dintr-un ibric cu smalţul sărit“ (5) în prezenţa a doi preoţi catolici, a doi uniţi şi a unui protestant, spre a da ceremoniei clandestine un caracter ecumenic. Trăieşte o stare de fericire extatică.

1964 Este eliberat, odată cu graţierea generală a deţinuţilor politici. Îşi desăvârşeşte botezul prin mirungere şi împărtăşanie la biserica Schitul Darvari din Bucureşti. Duce o viaţă creştină şi aspiră la călugărie.

1967 Moare Oscar Steinhardt. Începe să caute un loc în care să se retragă: „Am colindat multe mânăstiri, unele nu mi-au plăcut mie, altora nu le-am plăcut eu. […] eram privit pe drept cuvânt cu suspiciune de unii stareţi speriaţi de eventualele încurcături şi belele care ar fi însemnat să se lege la cap fără să-i doară capul“ (2).

1969 Publică traducerea Sherwood Anderson, Winesburg în Ohio, Editura pentru literatură, Bucureşti.

1971 Publică traducerea James Barlow, Personalul de 1 şi 6, Univers, Bucureşti.

1972 Întreţinând legături cu exilul românesc din Franţa, participând la cenacluri, la festivaluri de poezie, punând în circulaţie cărţi primite din străinătate, vizitându-şi prietenii din detenţie, intră din nou în vizorul Securităţii (este filat, anchetat, ameninţat, i se interceptează convorbirile telefonice). La o percheziţie i se confiscă singurul exemplar dactilografiat al Jurnalului fericirii (alte câteva exemplare fuseseră date unor prieteni). Va reconstitui mai apoi jurnalul, amplificat, din memorie. Îi apar traducerile Focurile mâniei de Max Olivier-Lacamp, Univers, Bucureşti, şi David Storey, Viaţa sportivă, Bucureşti, Univers.

1973 C. Noica îl înştiinţează a-i fi găsit „locul potrivit“. Pleacă în noiembrie cu Iordan Chimet la mânăstirea Rohia din Maramureş şi e cucerit din prima clipă: „Slavă ţie, Hristoase Dumnezeule, care m-ai învrednicit a-Ţi auzi răspunsul la chemare, a Te cunoaşte şi a mă închina Ţie şi în acest minunat loc al Crăciunului, care se tălmăceşte Bucurie“ (9). Va merge acolo des şi pentru perioade din ce în ce mai lungi. Împreună cu Al. Baciu traduce Alain, Studii şi eseuri, Minerva, Bucureşti (BPT, 2 vol.).

1974 Publică traducerea Robert Graves, Claudius zeul, Albatros, Bucureşti.

1975 Ca răspuns la un memoriu al său, conducerea Uniunii Scriitorilor îi restituie prima variantă a Jurnalului fericirii „fără acordul organelor de Securitate“ (10). Va pune la punct o variantă prescurtată care va ajunge în Occident şi va fi transmisă, între 1988 şi 1989, la Radio Europa Liberă.

1976 Publică volumul Între viaţă şi cărţi (cenzurat în proporţie de 30%), Cartea Românească, Bucureşti.

1977 Îi apar traducerile Gaston Boissier, Cicero şi prietenii săi, Univers, Bucureşti, şi Rudyard Kipling, Stalky et comp., Univers, Bucureşti.

1978 Publică traducerea Rudyard Kipling, Domnia-Sa preacinstitul elefant. Nuvele, Bucureşti, Univers.

1978-1980 După ani de zile de încercări ratate, izbuteşte să capete permisiunea de a ieşi din ţară. Călătoreşte pentru prima oară după război în Franţa: „Am cunoscut emoţia şi bucuria unei primiri mai mult decât prietenoase din partea câtorva din fruntaşii generaţiei mele. Şi Eliade, şi Eugen Ionescu, şi Cioran m-au întâmpinat cu o extraordinară bunăvoinţă şi cu o căldură pe care nici nu îndrăzneam să o nădăjduiesc“ (3, p. 39). Stă aproape un an la mânăstirea benedictină din Chevetogne, unde ar fi putut rămâne, dar: „N-am făcut-o pentru că am socotit că nu-i frumos să treci de la o denominaţiune la alta şi pentru că, mai presus de orice, am dorit să-mi pot identifica viaţa şi soarta cu a poporului român. Sângele meu este evreiesc, dar de simţit şi gândit simt şi gândesc româneşte“ (1). La Chevetogne, în 1979, plănuieşte publicarea în Franţa a celor două variante ale Jurnalului fericirii: „versiunea I, în traducere franceză; versiunea a II-a, în româneşte“, ţinându-se seama de „toate corecturile trimise de mine, ulterior lunii august ’78“ şi de adăugiri (6, p. 252). Cel căruia i se adresa proiectul şi care ar fi urmat să-l înfăptuiască era Virgil Ierunca.

1980 Este călugărit în 16 august la Rohia de stareţul mânăstirii arhm. Serafim Man, în prezenţa ierom. Antonie Perţa, Nicolae Leşe şi Emanuel Rus. I se dă în grijă biblioteca mânăstirii şi încuviinţarea de a păstra o cameră în Bucureşti, unde va trage din când în când, adus de neobositele sale îndeletniciri literare. Colaborează, dar cu multe dificultăţi din cauza dosarului său de fost deţinut politic, la reviste literare importante, mai ales din Transilvania. Apare volumul Incertitudini literare, Dacia, Cluj-Napoca, căruia i se decernează premiul pentru critică al Asociaţiei Scriitorilor din Bucureşti.

1982 Publică Geo Bogza, un poet al Efectelor, Exaltării, Grandiosului, Solemnităţii, Exuberanţei şi Patetismului, Albatros, Bucureşti. Este sărbătorit în presa literară la împlinirea vârstei de 70 de ani.

1983 Apare Critică la persoana întâi, Dacia, Cluj-Napoca.

1984 O variantă a Jurnalului fericirii e confiscată din nou de Securitate şi, potrivit declaraţiei autorului, este „depusă la Arhivele Statului, secţia secretă“ (5).

1987 Apare Escale în timp şi spaţiu sau Dincoace şi dincolo de texte, Cartea Românească, Bucureşti.

1988 Apare Prin alţii spre sine (Eseuri noi şi vechi), Editura Eminescu, Bucureşti, al cărui sumar cenzurat îi pricinuieşte o mare mâhnire.

1989 În 30 martie, la spitalul din Baia Mare, se stinge împăcat cu sine şi cu ceilalţi, în vreme ce Florian Razmoş, la rugămintea sa, îi citeşte cu voce tare „Rugăciunea pe patul de moarte“.

Postum apar: Jurnalul fericirii. Îngrijirea ediţiei şi Postfaţă de Virgil Ciomoş, Dacia, Cluj-Napoca, 1991; Monologul polifonic. Ediţie îngrijită şi Cuvânt înainte de Virgil Bulat, Dacia, Cluj-Napoca, 1991; Dăruind vei dobândi. Cuvinte de credinţă, Editura Episcopiei Ortodoxe Române a Maramureşului şi Sătmarului, Baia Mare, 1992 (autorul semnează Monahul Nicolae Delarohia); Nicolae Steinhardt. Monahul de la Rohia răspunde la 365 de întrebări incomode adresate de Zaharia Sângeorzan. Postfaţă de Zaharia Sângeorzan, Editura revistei Literatorul, Bucureşti, 1992; Primejdia mărturisirii. Convorbiri cu Ioan Pintea, Dacia, Cluj-Napoca, 1993; Între lumi. Convorbiri cu Nicolae Băciuţ, Editura Tipomur, Târgu Mureş, 1994; Călătoria unui fiu risipitor. Text stabilit, ediţie îngrijită şi Cuvânt înainte de Ioan Pintea, Bucureşti, Editura Adonai, 1995; Cartea împărtăşirii. Ediţie gândită şi alcătuită de Ion Vartic, Biblioteca Apostrof, Cluj, 1995; Drumul către isihie (inedite). Ediţie de Oana Cătina, Dacia, Cluj-Napoca, 1999; Dumnezeu în care spui că nu crezi… Scrisori către Virgil Ierunca (1967-1983). Ediţie îngrijită şi note de Monica Manu, Humanitas, Bucureşti, 2000; Ispita lecturii. Inedite. Ediţie îngrijită şi Cuvânt înainte de Ioan Pintea, Dacia, Cluj-Napoca, 2000; Pledoarie pentru o literatură „nobilă“ şi sentimentală. Opinii despre generaţia ’80. Ediţie îngrijită de Radu Săplăcan şi Ioan Pintea, vol. 1 – vol. 2, Cronica, Iaşi, 2001-2002; Eu însumi şi alţi câţiva (eseuri noi şi vechi). Ediţie alcătuită şi îngrijită de Ioan Pintea, Dacia, Cluj-Napoca, 2001; N. Steinhardt în interviuri şi în corespondenţă. Ediţie îngrijită şi note de Florian Roatiş, Editura Helvetica, Baia Mare, 2001 (Caietele de la Rohia III); Monologul polifonic. Ediţie îngrijită şi Cuvânt înainte de Virgil Bulat, Dacia, Cluj-Napoca, 2002.

Note

* Eventualele inadvertenţe din această cronologie se explică prin neconcordanţa parţială a surselor care mi-au stat la dispoziţie. Acestea sunt: 1. „Notă autobiografică“, Apostrof, nr. 1-2 din 1991, p. 11 [redactată în 1982 pentru Al. Mirodan, Dicţionarul neconvenţional al scriitorilor evrei de limbă română, vol. 1 (A-C), Editura Minimum, Tel Aviv, 1986, pp. 208-211; text retipărit în N. Steinhardt, Eu însumi şi alţi câţiva (eseuri noi şi vechi). Ediţie alcătuită şi îngrijită de Ioan Pintea, Dacia, Cluj-Napoca, 2001, pp. 327-330]; 2. Virgil Bulat, „Repere bio-bibliografice“, în Jurnalul fericirii. Ediţie îngrijită şi note de Virgil Ciomoş. Postfaţă şi repere bio-bibliografice de Virgil Bulat, Dacia, Cluj-Napoca, 1994, pp. 417-425; 3. N. Steinhardt, „Mărturisire“, în vol. Primejdia mărturisirii. Convorbiri cu Ioan Pintea, Dacia, Cluj-Napoca, 1993, pp. 163-175; 4. „Ziua a doua“, în Primejdia mărturisirii, ed. cit.; 5. autobiografia din 1987 a lui N. Steinhardt, publicată, cu o notă explicativă a lui Răzvan Bucuroiu, de Fundaţia Anastasia, filiala Zalău, sub titlul „În arhivele mănăstirii Rohia s-a găsit autobiografia lui Nicolae Steinhardt“, în Ziua, nr. 913 din 21-22 iunie 1997, p. 4 (text considerat inedit, retipărit cu o notă de T. Slama-Cazacu şi urmat de un cuvânt din 1990 al Arh. Serafim Man, „Scriitorul în haine monahale“, în România literară, nr. 46 din 19-25 noiembrie 1997, p. 3); 6. N. Steinhardt, Dumnezeu în care spui că nu crezi… Scrisori către Virgil Ierunca (1976-1983). Ediţie îngrijită şi note de Monica Manu, Humanitas, Bucureşti, 2000; 7. George Ardeleanu, „Date bio-bibliografice“, în N. Steinhardt, Aula, Bucureşti, pp. 56-60; 8. Florian Roatiş, „Fişă bio-bibliografică“, în N. Steinhardt în interviuri şi în corespondenţă. Ediţie îngrijită şi note de Florian Roatiş, Editura Helvetica, Baia Mare, 2001, pp. 159-165; 9. Alex. Ştefănescu, „N. Steinhardt“, România literară, nr. 20 din 21-27 mai, p. 11 şi nr. 21 din 28 mai-3 iunie 2003, pp. 10-11; 10. George Ardeleanu, „207 & Co. 30 de ani în vizorul Securităţii: N. Steinhardt“, în România literară, nr. 25, 6 iulie 2004, pp. 14-19.

** Mulţumesc călduros şi pe această cale doamnei Olimpia Costin de la Arhiva Primăriei sectorului 1 din Bucureşti pentru amabilitatea de a-mi fi pus la dispoziţie, cu maximă promptitudine, aceste informaţii care infirmă datele de stare civilă vehiculate până acum de biografiile lui N. Steinhardt.

Viorica Nişcov

Steinhardt înainte de Steinhardt

„În viaţa mea am dat multe declaraţii.“

L-am cunoscut în primăvara lui 1983 când, trebuind să completez cu date biobibliografice un articol de dicţionar, l-am vizitat în garsoniera sa din strada Ion Ghica, blocul de lângă Biserica Rusă. Îi citisem cărţile apărute până atunci, îi urmăream în Viaţa românească insolitele glose şi mă fascinase erudiţia lor, spontaneitatea şi originalitatea ideaţiei, vrăjitoria lexicală, savoarea ritmurilor şi a sonorităţilor frazei; mă întrebam cum va fi arătând omul, „cine e“ autorul acestor profunzimi în dicţiune ludică, aşternute cu aerul celui mai umil şi diletant om de pe lume. Nu-i exclus să-l fi întâlnit în trecerile sale fugitive prin redacţia bunului Ioanichie Olteanu, iscusitul strateg al găzduirii sale, a lui Noica, a lui Paleologu... Poate că tocmai această necunoaştere să-mi fi hrănit curajul de a-i telefona spre a stabili o întrevedere.

M-a primit cu o naturaleţe, simplitate şi modestie spulberătoare de inhibiţii, şi drept răspuns la scuzele mele, m-a asigurat: „Să ştiţi că în viaţa mea am dat multe declaraţii“. După 1989 am înţeles că această propoziţie ar putea sta drept motto pentru un întreg destin1. Abia mai târziu i-am pătruns însă sensul. Atunci, în primăvara lui 1983, mi-am notat doar suprafaţa unei biografii, zona ei nepersonalizată, ca să zic aşa. A urmat o scurtă conversaţie, destul de convenţională, până în momentul în care, oarecum scuzându-mă, i-am explicat că în sacoşa de plastic pe care o aşezasem alături de mine se află câteva discuri cu muzică de Mozart, cumpărate de la un prieten violonist la Filarmonica „George Enescu“ şi care emigra în Germania (erau nişte discuri EMI şi Deutsche Grammophon cu Filarmonica din Berlin şi Karajan). Atunci a izbucnit ca un copil: „A! Mozart!“ şi m-a rugat să asculte puţin dintr-unul. Se afla alături, pe o măsuţă, un pick-up Supraphon din acelea vechi, gen valijoară, cu difuzorul prins în capac. Acul aparatului părea însă uzat, aşa încât reproducerea aducea mai mult a zgomot, cu note sparte sau întinate. Am îndrăznit atunci să-l invit la noi (aveam o bună „combină“ Fischer). „În cartierul Pantelimon, i-am spus, preţ de 20 de minute cu tramvaiul 14.“ „Pantelimon, locul copilăriei mele!“, a exclamat iarăşi cu inflexiuni necenzurate de numărul anilor (de altfel, îmi „declarase“ asta la „biografie“).

Peste două zile, într-o după-amiază, a venit. A intrat la fel de firesc cum mă primise. N-am schimbat prea multe vorbe, cedând „audiţiei“ spaţiul conversaţiei. S-a aşezat jos pe mochetă, turceşte, înainte-i cu un pahar de ceai şi o felie de pâine (singurul lucru cu care s-a lăsat „tratat“), cu căştile puse şi fixând din când în când icoanele pe sticlă şi pe lemn de pe peretele din faţă. Vreme de 3-4 ore a ascultat fără întrerupere Mozart. La sfârşit, lăsând la o parte orice teamă (se purta în aşa fel încât nu te sfiai să calci în străchini, să faci vreo gafă culturală), soţia mea sau eu, nu mai ştiu, am spus că, deşi îl iubim, noi ne uităm ca pisica la Mozart. „Toţi ne uităm la el aşa“ (altfel spus, nu înţelegem mai nimic). „Totuşi, am continuat, de ce Mozart, de ce numai Mozart?“ „Dar ce, sunt prost, când am ajuns în Rai să plec de-acolo? Desigur, şi Bach, şi Haendel şi ceilalţi, care sunt aproape de Dumnezeu, îţi arată calea spre El, dar cu Mozart ai ajuns Acolo şi te bucuri. Mozart e bucuria pură!“ (Am regăsit ideea într-un eseu al său, astfel montată însă încât să „treacă“.) La plecare, a glumit: „Nu vreţi să mă luaţi în gazdă? Aş coborî doar să-mi cumpăr pâine şi aş asculta neîntrerupt.“

L-am mai întâlnit în câteva rânduri la Viaţa românească ori pe cărarea către Biblioteca Academiei. Ultima imagine e a omului înveşmântat sobru, precipitându-se vioi (vioiciune de copil filtrată parcă prin desenul unui pas de dans) către ieşirea din micul parc al Bibliotecii, într-un amurg de toamnă. Dincolo de această imagine, îmi stăruie însă extazul celui transfigurat de acorduri celeste: „Mozart e bucuria pură!“ şi cred acum că, întors la locurile adolescenţei, aceste acorduri i se aliau cu vraja clopotelor de la bisericile Pantelimonului, în inextricabila sinteză de asceză monahală şi hedonism estetic pe care fiinţa lui o împlinea, convins că tot ce e genial e divin.

I-am citit scrierile antebelice în frigul – cuvânt, în acele vremuri, mai polisemic decât oricând – din Sala III, „fondul S“ („special“, în denumirea oficială, „secret“ în traducerea noastră) de la Biblioteca Academiei. Mi-am dat seama că, atunci, aceste scrieri, anticomuniste de la un capăt la altul, nu puteau fi comentate fără a li se deturna sau înceţoşa sensul. Amânând prezentarea lor, le-am reluat după 1990, când am publicat în Revista de istorie şi teorie literară studiul „Portretul înţeleptului la tinereţe“, ale cărui linii mari, completate şi aduse la zi, le folosesc aici.

Rebelul conservator „Antisthius“

La întrevederea noastră din primăvara lui 1983, N. Steinhardt îşi fixa adevăratul debut în 1936, cu articolul „Elementele operei lui Marcel Proust“ din prestigioasa Revista Fundaţiilor Regale, studiu într-adevăr foarte solid, în răspăr cu interpretările date romanului À la recherche du temps perdu, care-l reduceau pe autor la, exclusiv, analistul modern al sufletului individual. Studiul îl scoate în evidenţă pe observatorul social şi pe „antibergsonistul“ Proust. Miezul demonstraţiei stă în tentativa – convingătoare – de a descoperi în romancier pe cunoscătorul profund şi rafinat al societăţii franceze ce i-a fost contemporană: „Opera socială îi datoreşte valoarea interesului, curiozităţii cu care autorul a examinat societatea, rezultat nu al snobismului, ci al unui adevărat simţ social, izvor de încântare şi de amărăciune“ (s.a.). Ca şi alte câteva texte apărute după război în Revista Fundaţiilor Regale, studiul despre Proust va fi selectat de autor pentru culegerea Prin alţii spre sine (1988).

Debutul absolut se petrecuse de fapt în 1934, cu cartea În genul... tinerilor, apărută sub pseudonimul Antisthius (alter-ego al moralistului în labruyèrienele Caractere)2. Fără a fi nişte capodopere ale genului, parodiile de aici, în majoritate antigeneraţioniste, dar şi antiavangardiste (e.g. cea la „Poemul invectivă“ al lui Geo Bogza, intitulată „Balada celor trei smintiţi şi a altor mulţi pârliţi“, reprodusă şi pertinent analizată de George Ardeleanu în antologia din monografia sa3) şi antisocialiste (presa din Sărindar), contează, din perspectiva viitoarei opere, ca exerciţiu de critică indirectă şi de încălzire a moralistului/caracterologului, dar îndeosebi ca exerciţiu de stil, prin care îşi face mâna viitorul maestru stăpân pe o atât de amplă şi policromă claviatură lingvistică. La o lectură inversă, retroactivă, vom descoperi în ele germeni ai strategiei de mai târziu a eseistului care, în ipostaza de critic literar, de pildă, nu analizează şi nu pune diagnostic, dar foloseşte textul în cauză doar ca pretext, ca punct de plecare în ilustrarea şi rostirea persuasivă a unor adevăruri foarte scumpe sieşi. În acelaşi timp, cartea aceasta de juneţe (era opera unui om de 21-22 de ani) îl recomandă pe antidogmaticul imperios, consemnând, potrivit judecăţii-definiţie a lui Dan C. Mihăilescu, „o revoltă ludică faţă de dogmă în general, faţă de autoîmbătarea-n formulă, de orice înseamnă claustrarea-n manieră şi retorism, indiferent de orientare spirituală, marcă stilistică şi culoare politică“4.

Aşadar, în anul de graţie 1934, când Eugen Ionescu publică Nu, iar Emil Cioran Pe culmile disperării, tânărul Steinhardt – perfect congener al acestora – intră în scenă cu jucăuş-clamoroasa lui colecţie de parodii; texte în primul rând, spuneam, antigeneraţioniste. Însă paralela cu Ionescu, Cioran şi ceilalţi nu se opreşte aici. La o lună după apariţia revistei Criterion (octombrie 1934), un alt grup, format tot din tineri („un grup de prieteni“, mi-a specificat interlocutorul în 1983), scotea o publicaţie cu un nume detot bizar dacă îl raportăm la vârsta autorilor ei: Revista burgheză. Publicaţia, format P.I în clasificarea biblioteconomică, era rezultatul unei colaborări la toate nivelurile, de vreme ce frontispiciul nu individualizează pe nimeni ca director, redactor-şef şi aşa mai departe. În afara lui N. Steinhardt, din grup mai făceau parte George Juvara, Alex. Valeş, Florin Fâşie, Alex. Ballan, A. Gârdea şi Emanuel Neuman.

Ultimul nu este altul decât „Manole“, cel atât de frecvent şi de cald evocat (şi, s-ar spune, invocat) în Jurnalul fericirii, unde e citat cu reflecţii esenţiale în formarea autorului. Să ne oprim, aşadar, asupra lui. Steinhardt era văr cu el, dar îl cunoscuse abia în 1929, când fuseseră colegi la Facultatea de Drept din Bucureşti. Împreună cu el, avea să publice două opuscule: Essai sur une conception catholique du Judaïsme (Bucureşti, 1935) şi Illusions et réalités juives (Paris, 1937)5, proiectând încă unul, o istorie a parlamentarismului român6. Cum au ajuns să le scrie pe primele două, Steinhardt avea să explice în autobiografia trimisă mai târziu lui Al. Mirodan pentru Dicţionarul neconvenţional al scriitorilor evrei de limbă română, apărut la Tel Aviv în 1986. Găsim acolo şi o caracterizare a lui Neuman: „inteligenţă scânteietoare, fire puternică şi originală.“ Integrarea celor doi „în obştea evreiască şi în Sinagogă“ eşuând „total“, prietenul „a mers, dezinvolt, către agnosticism, iar eu – încet şi cu anume ocolişuri – către creştinătate“7. „Manole“ îl ajută să-şi clarifice chestiuni esenţiale, între care problema pentru el crucială despre „libertate şi morală“. Jurnalul fericirii reconstituie meditaţia prietenului pe această temă:

„Pentru a putea fi liberală se cere ca societatea să fie mai întâi supusă moralei. Cine nu vrea să înţeleagă această necesitate şi nici nu-i convine să o recunoască deschis recurge la un subterfugiu şi afirmă – auzi, mă – că societatea are nevoie de «cultură adevărată şi adâncă». E o formulă care cântăreşte o mie de tone de greoaie ce e, iar înăuntru e goală. Trebuie să ai curajul de a spune lucrurilor pe nume: nu ajunge cultura, mai e nevoie de morală. Ăsta-i cuvântul pe care-l evită cu toţii şi de care se tem: morala. Cultura singură nu ajunge: poţi să fii instruit şi totuşi brutal, simplist, nătâng şi elementar. Ceea ce cred democraţii nu ajunge: aşa-zisul sentiment democratic nu-i decât o părere politică, vine şi se duce, o iei şi o laşi după împrejurări şi potrivit cu interesele tale. Dar morala e temelia culturii şi vieţii politice a societăţii.

Cultură «adevărată», «adâncă», ştiinţă «înaintată», spirit democratic «puternic» sau «înalt»: vorbe goale, mă. Câtă vreme ţine de ele, libertatea dansează pe o sârmă subţire, e o ladă cu indicaţia «atenţie! fragil» încăpută pe mâini de hamal ameţit. O consolidează morala, numai ea. Ascultă, morala e izvorul libertăţii, morala e condiţia libertăţii, morala e pavăza libertăţii.“8 Şi încă, sub anul 1937, Paris: „Manole despre trei fenomene ale timpului: invazia verticală a barbarilor (expresia e a lui Rathenau), domnia proştilor, trădarea oamenilor cumsecade.“9

Deşi foarte tânăr el însuşi, Emanuel Neuman are – precum îl conturează Jurnalul fericirii – statura unui mentor (va fi şi fost, poate, pentru întregul grup). Într-un „proiect de scrisoare la Bruxelles“ (1964), unde Manole se stabilise, vărul său rămas în ţară îi mărturiseşte: „Îţi datorez puţinul bun simţ la care pot să-mi caut refugiul, îţi datorez a fi reuşit, mai târziu decât ceilalţi, să mă orientez niţel în lumea asta pentru mine încâlcită; îţi datorez de a fi scos din marasmul minciunilor convenţionale specifice societăţii şi epocii în care am fost tineri, de a fi intrat în legătură cu «oameni atât de onorabili» ca Tocqueville, Guizot, Royer-Collard, de Broglie, Prévost-Paradol, nu mai ştiu câţi lorzi judiciari şi câţi constituţionalişti [...]. Tu, ani numeroşi înainte de Raymond Aron, ai ştiut şi mi-ai dovedit că opiumul intelectualilor se numeşte socialism; m-ai rupt de sub influenţa neghiobiei înfumurate şi iluziilor oarbe ale presei din Sărindar; mi-ai înlesnit să înţeleg ceea ce mai toţi care astăzi trăiesc în aceeaşi parte a lumii ca tine nu pot înţelege, ei care se zbat din răsputeri să ajungă unde suntem noi cei de aici.“10

Revenim la Revista burgheză. Ca şi Junimea şi Convorbirile literare cu 70 de ani în urmă, grupul ei s-a constituit în mod liber, prin afinităţi; redactarea periodicului e operă colectivă, cum arătam, totul se revendică de la un set unitar de principii, în fiecare dintre articole se poate identifica un stil comun. Publicaţia, care a avut în total 7 numere, îşi propunea „să apere şi să promoveze instituţiunile burgheze şi izvoarele lor psihologice“, „familia“, înainte de toate, şi principiile ei de bază: „autoritatea, coeziunea, moralitatea“. Ca opţiune politică, grupul se recomandă „conservator democrat“, „pe temeiul Constituţiei din 1923“, şi ţine în primul rând să salveze liberalismul din deriva în care se afla. Pledează pentru „liberalismul economic“, apără „forţele fecunde ale individualismului“ faţă cu orice încercare etatistă, într-un moment în care „se manifestă o anumită formă de bolşevism într-o anumită presă de şantaj, intitulată uneori de extremă dreaptă şi alteori de extremă stângă“. Nu exclude democraţia, însă nici nu are „superstiţia“ ei (cuvântul e din articolul-program), căci „o măsură nu e admirabilă sau nu după cum e sau nu e democratică; o măsură trebuie cercetată mai întâi dacă e sau nu e folositoare în ea însăşi; dacă e şi democratică, cu atât mai bine, dacă nu, cu atât mai rău pentru zarzavagiii democraţiei. Dar dacă nu e dogmă, democraţia e o realitate. Deci merită să fie luată în seamă, pentru a deveni punctul de întâlnire al principiilor sănătoase, frontul comun al forţelor conservatoare“ („Constatări şi directive“, 15 noiembrie 1934, art. nesemnat).

Ca opţiune literară, Revista burgheză se revendică de la Junimea şi Maiorescu, pledând şi promovând „întoarcerea la estetica pură“. Nu-i exclus ca partea literară a programului să fi fost opera lui Steinhardt-Antisthius. În „Prefaţa“ la cartea sa din acelaşi an (anterioară totuşi Revistei burgheze) el vitupera (neo)maiorescian împotriva recrudescenţei masive, fără precedent, a „beţiei de cuvinte“: mai gravă, mai periculoasă – credea el – decât aceea vizată de Maiorescu la 1870, căci atunci „bolnavul era compătimit, incultul dispreţuit şi ţinut la locul lui, nebunul închis“, în vreme ce de data asta „omul normal e privit de sus, nebunia îşi proclamă dreptul la conducere, inteligenţa e lucru de ruşine“. Urmând pas cu pas deducţiile logice din „Prefaţa“ cărţii, dăm de adevăratul mobil al campaniei parodistului, identic cu pariul întregului grup. Atâta timp cât identifică „înapoia verbalismului dezlănţuit“ „prostia triumfătoare şi alături de ea gândul care însufleţeşte producţiunea ce se numeşte tânără: lupta împotriva virtuţilor şi însuşirilor burgheze“, „Antisthius“ şi, mai apoi, toţi amicii săi de idei de la revistă pornesc o acerbă campanie de reabilitare a acelor „virtuţi şi însuşiri burgheze“.

Ţinând seamă şi de articolele sale de doctrină din Libertatea (le vom schiţa profilul mai jos), ni se conturează acum ţinta majoră a operei de tinereţe a lui Steinhardt: resurecţia şi promovarea liberalismului clasic. Şi nu dintr-o perspectivă pur teoretică sau pornite dintr-o juvenil-frondistă fantezie, ci în replică la derapajele liberalismului însuşi – aflat în criză profundă – şi la ofensiva „colectivismului“ socialist, cu varianta lui cea mai periculoasă, comunismul. Au sau nu au dreptate în chestiunile particulare, „punctuale“, acestor tineri, în majoritate de formaţie juridică, le rămâne meritul de a fi intuit mai devreme decât mulţi alţii slăbiciunile democraţiei şi ameninţările la care vor fi supuse valorile umanismului european, sprijinite politic pe liberalism. În tentativa lor de a apăra aceste valori, ei extrapolează pericolul şi la literatură, şi astfel Steinhardt, admiratorul „criticului burghez“ Lovinescu, pare a ajunge să încalce înseşi regulile disocierii valorilor şi ale autonomiei esteticului. Totuşi: în spatele eronatelor judecăţi literare vom descoperi febrilitatea urgenţelor politice şi morale care, privită din perspectiva a ceea ce s-a petrecut cu/în societatea românească a anilor ’40-’80, ne apare mai degrabă ca un produs al hiperlucidităţii decât ca unul al teribilismului şi imaturităţii adolescentine.

„Burghezul“ Steinhardt îşi continuă în Revistă masacrul din volum, semnând episodic tot „Antisthius“ şi parodiind acum stilul revistelor Criterion şi Vremea, precum şi pe Eugen Ionescu11. Scrie nimicitoare note de lectură, iar moralistul din el, lărgind, prin aducere la zi, inventarul clasic al năravurilor, compune schiţe caracterologice despre „Admiratorii fetei mondene“ şi „Admiratorii şi admiratoarele socialismului“, împărţindu-i entomologic în clase (sugestie maioresciană din „Beţia de cuvinte“?). În finalul acestui din urmă articol, arunca o petardă în ograda burghezului cumsecade spre a-l trezi din candid-inocenta lui bună-credinţă devenită condamnabilă credulitate sau travestită în ridicolul snobism psitacist: „Din produsele timpului, pasiunea socialismului e cea mai mare şi mai ridicolă. Îmbrăţişată de ignoranţi, de oameni interesaţi, de snobi şi de copii prost crescuţi, s-a întins ca o molimă. Nimeni n-a rezistat. Fetiţe isterice de 18 ani, tineri atoateştiutori şi poeţi profetici au dat tonul. Burghezii cei mai mulţi, orbiţi de luminile atâtor saloane unde e bine văzut să ai idei înaintate, asurziţi de zgomotul jazurilor şi saxofoanelor care vestesc cu accente jalnice şi ascuţite, cu zgomote neaşteptate şi bubuituri, catastrofa lumii cinstite, şi-au pierdut cumpătul şi au recunoscut tot ce li s-a cerut. [...] Poate însă că va veni ziua în care îşi vor da seama că îşi hrănesc duşmanii şi poate – mai ales – că toată lumea va vedea cine sunt – în realitate – admiratorii socialismului, adică o bandă vinovată de derbedei îngâmfaţi, de inculţi şi de maniaci insolenţi, împinşi fără direcţie de vântul snobismului, prinşi, neputincioşi, în vârtejul prostiei.“12 În Jurnalul fericirii, va evoca o serie de vizite făcute în medii socialiste şi comuniste împreună cu Manole, care nu ezită să-şi plaseze ironiile la adresa lui Marx, Engels, Lassalle, spre oripilarea lui Belu Zilber (ed. cit., p. 144, februarie 1931), sau, de unul singur, într-un cerc studenţesc ameţit de utopia comunistă. Astfel, sub anul 1932 notează: „Tema discuţiilor e viitorul strălucit pe care sunt fericiţi că-l presimt şi pe care făgăduiesc să-l distribuie tuturor, fără excepţie, şi lumii întregi. Am impresia că-i văd nu adunaţi laolaltă, ci aliniaţi pe un raft şi supuşi cercetării zâmbitoare, condescendente a lui Manole“ (pp. 389-390).

Un lector suspicios şi esprit mal tourné ar taxa asemenea notaţii dacă nu de nesinceritate, atunci de supralicitare involuntară a anticolectivismului tânărului Steinhardt, filtrat prin convingerile anticomunistului matur. Iată însă că reflecţiile şi atitudinile sale din Revista burgheză vin să le confirme deplina autenticitate. În favoarea acestei confirmări vin şi însemnările lui de la „Cronica engleză“ a revistei. Pentru entuziastul anglofil, patria liberalismului şi a parlamentarismului este „ţara unde respectul individului nu e o formă goală“ şi unde „libertatea e o realitate“. Paginile încărcate afectiv (aşa vor fi şi cele din Jurnalul fericirii evocând vizitele memorialistului în Anglia), descriind obiceiuri şi tradiţii din parlamentul englez, contează şi ca anticipări ale incisivului, inconcesivului refuz opus de adult nivelării şi reificării. „...tradiţiile şi obiceiurile nu numai că n-au împiedicat progresul, ci au întipărit simţul demnităţii omeneşti. În numele libertăţii nu trebuie să ceri despărţirea omului de tot ce face nobleţea vieţii. Fanatismului mecanizării şi nivelării trebuie să i se opuie voinţa de a păstra acele instituţiuni maiestuoase al căror efect e favorabil naturii violente şi pripite a oamenilor.“13

Într-o notiţă de la rubrica „Câteva puncte de vedere“, revista Criterion se arată nedumerită că Revista burgheză optează pentru Maiorescu („criticul formelor fără fond“), şi nu pentru Şt. Zeletin (care în urmă cu zece ani încercase tocmai „fixarea unei direcţii burgheze în cultura românească“14). În replică, grupul de la Revistă arată că programul lor se aşază în linia celor „două strălucite încercări de sinteză burgheză asupra civilizaţiei române, opera lui Şt. Zeletin şi Istoria civilizaţiei române moderne a d-lui E. Lovinescu“; iar întrucât îl priveşte pe Maiorescu, accentul lor cade pe ideologia îndrumătorului literar, atâta vreme cât „critica literară a lui Titu Maiorescu, a criteriului obiectivităţii estetice, este indicată mai ales într-o epocă de abundenţă literară, când orice criteriu e înlocuit prin consacrarea ca autentic“15.

Probabil că tot în replică este gândit şi articolul lui N. Steinhardt „Un mare critic burghez: Dl E. Lovinescu“. La o lectură pripită, definirea criticii lovinesciene drept „critică culturală“ poate şoca. Prin aceasta însă autorul nu vrea să spună abolirea sau estomparea esteticului, ci înţelegerea literaturii într-un context mai larg, prin renunţarea la „examinarea izolată a unei opere, sau chiar a unui curent literar“ şi prin „punerea operei la locul ce-l ocupă în viaţa socială, în lumina problemelor politice ale timpului, în conflictele de idei care frământă o societate“. Comentatorul are în vedere, evident, Istoria civilizaţiei române moderne. În demersul său, o aşază la temelia operei criticului şi o defineşte – în asta constă replica la obiecţia lui Mircea Vulcănescu – ca „afirmare a unei convingeri burgheze“ şi a „necesităţii liberalismului românesc“. Spre final, articolul întinde o punte între criticul sincronismului şi mentorul junimist: „perspectiva istorică, reducând la măsura esenţialului deosebirile, permite astăzi această apropiere între Maiorescu şi conservatorul liberalismului, apărătorul formelor care acum au fond“.

Fie şi numai din cele arătate mai sus se poate deduce uşor că tânărul Steinhardt avea toate motivele să-l frecventeze pe marele critic – în particular ca şi în cenaclu. Cercetând agendele literare lovinesciene apărute în preţioasa ediţie începută în anul 1993, constatăm că prima lui menţionare ca participant la şedinţele Sburătorului datează din 25 noiembrie 193416, fiind urmată de consemnarea prezenţei sale la întrunirile din 2, 9, 16 decembrie 1934, apoi la cele din 3 februarie şi 30 iunie 1935. În „agenda“ din 12 ianuarie 1936 găsim: „Antisthius (reapărut, pleacă imediat)“, iar sub 7 februarie: „La 4, Antisthius depune teza de doctorat şi fuge.“ Urmează o vizită de unul singur la 29 martie („Antisthius < 7 – 7½>“), o întrerupere până la 18 martie 1937: „Steinhardt-Antisthius cu nişte poezii a unuia din Giurgiu“17, apoi o nouă pauză, până pe 2 martie 1939; cu două zile mai târziu, Lovinescu notează: „Steinhardt îmi trimite Maiorescu, 5 vol.“ (criticul începuse ciclul junimist, lucrând la monografia T. Maiorescu, şi îi ceruse Discursurile parlamentare, aşa cum vom afla dintr-o „agendă“ ulterioară). Mai reţinem: 19 septembrie 1939: „Steinhardt sosit de la Paris“, iar după o săptămână: „Steinhardt – cu impresii de la Paris şi Stratford“. La 24 noiembrie 1941 îi găsim numele pe lista celor cărora le trimite Aqua forte. Ultima consemnare apare sub 2 decembrie 1941: „La 5½ – 7¼, Steinhardt-Antisthius reapare după 1 an şi 2 luni!! E în viaţă (funcţionar la Atelierele Georgescu)... Îi dau Aqua forte.“18

Heraldul liberalismului clasic

În 1936, N. Steinhardt îşi începe colaborarea la Revista Fundaţiilor Regale, un periodic al scriitorilor consacraţi19. Autorul nostru va publica aici mai ales începând cu martie 1945. Nu putem trece totuşi peste acest început fără a menţiona articolul „Liberalism“, apărut în numărul pe septembrie 1937 al revistei şi reprezentând sinteza gândirii politice a tânărului Steinhardt20, forjată prin studiul atent al lui François Guizot, Benjamin Constant, Alexis de Tocqueville, Gustave Le Bon, Herbert Spencer, Royer-Collard, Joseph Barthélemy, Prévost-Paradol, citiţi în original. „Liberalismul are un singur duşman: socialismul sub cele trei aspecte: socialismul marxist (cu variantele lui), democrat şi corporatist. Pe scurt, liberalismul se opune comunismului, democraţiei şi corporatismului.“ Aceasta este tema amplului, concentratului articol din RFR, şi ea are să fie reluată în intervenţiile din revista Libertatea21, începute tot în 1937 şi continuate până în 1940.

Concepute parcă după principiul „temă şi variaţiuni“ şi tinzând, prin caracterul lor unitar, să alcătuiască o carte, toate acestea se constituie într-un corpus de avertismente spulberătoare de iluzii, semnalând derapaje, atrăgând atenţia asupra marilor pericole camuflate de bune intenţii, de cuvinte seducătoare sau de pura demagogie. „Copilul bătrân“ (cum îl caracteriza, mai degrabă cu o mândrie melancolică şi compasivă, Steinhardt-tatăl), părând a fi trecut prin toate experienţele, smulge vălul aparenţelor, demistifică la tot pasul, seamănă întrebări neliniştitoare, vede cu un ceas mai devreme catastrofa şi trezeşte din toropeală, vaticinează. În vremuri normale, el ar fi putut trece drept un exaltat şi un dogmatic, acum însă, când pare a simţi, ca Hamlet, că the time is out of joint, surplusul de patos şi fixarea încăpăţânată în binele verificat intră în perimetrul normalităţii.

Şi cum să nu intre, atâta timp cât antenele lui fine îi indică o răsturnare a lucrurilor? „Le monde à l´envers e titlul unei cărţi de René de Planhol despre timpul nostru.“ Aşa se deschide articolul „Socialiştii, apărători ai libertăţii“ (5 mai 1937). Lumea fiind răsturnată, trezirea ei la realitate, smulgerea din minciună şi iluzii nu pot fi făcute decât prin diagnosticarea răspicată, neechivocă, brizantă a răului: „Socialismul a fost întotdeauna anti-liberal şi anti-individual. [...] Numele lui o spune doar: socialismul e etatist, sau măcar intervenţionist, măcar comunal, sau cel puţin regionalist, profesional. E, în orice caz şi subt forme diferite, opus iniţiativei private, proprietăţii individuale, libertăţii de acţiune a omului considerat ca element autonom.“ Dacă aşa stau lucrurile, atunci socialismul e incompatibil cu libertatea – şi demersul se încheie cu un tablou orwellian, pentru români deocamdată virtual: „Cine sunt cei ce vorbesc de libertate? Aceiaşi pentru care omul e o celulă, un număr, o unitate, un atom.“22 Astfel, din (pretins) progresist, socialismul e arătat cu degetul ca retrograd, reacţionar.

Reprezintă neoliberalismul o „reîmprospătare“ a doctrinei clasice? Fals, răspunde Steinhardt, „...neoliberalismul nu e de cele mai multe ori decât un neosocialism. [...] Luaţi oricare carte neoliberală: în prefaţă autorul respinge exageraţiile liberalismului clasic, afirmă însă că a rămas discipol credincios al ideii liberale. Apoi propune: părăsirea noţiunii romane a proprietăţii, înlocuirea ei cu proprietatea privită ca funcţie socială; extinderea atribuţiunilor Statului, admiţând că fuseseră prea reduse până acum; generalizarea sindicalizării, recunoscând că sindicalismul e puntea între cele două concepţii; dreptul Statului de a controla întreaga organizaţie economică şi câteva principii finale: crearea unui tip uman, omul solidar, trezirea în conştiinţă a sentimentului de solidaritate, o nouă educaţie, ajutorarea copiilor prin legislaţie şi mai multe exclusivităţi comunale. Poate că neoliberalismul rezistă când e vorba de Stat şi socializare; dar faci ce vrei cu el când invoci comuna, sindicatul sau solidaritatea“23.

Se cere un „guvern autoritar“? Din cele citate mai sus, s-ar putea anticipa că „bătrânul“ conservator Steinhardt optează pentru o guvernare de mână forte. Greşit! Pretenţia lui e de bun simţ, ţine de normalitate, adică de „statul de drept“ pur şi simplu24, aşa încât sintagma „guvern autoritar“ se denunţă ca pleonastică. „Cine zice guvern subînţelege autoritate. Dacă renunţăm la exageraţii, de la sine vom redobândi normalul. Se numeşte, s-a numit guvern: grupul restrâns de oameni care veghează cu străşnicie la aplicarea legii şi care concentrează autoritatea, element esenţial al definiţiei statului. [...] celor ce ştiu ce înseamnă cuvintele, nu e nevoie să le vorbim de babe bătrâne. «Ne trebuie un guvern autoritar», auzim. Nu, ne trebuie un guvern.“25

Provoacă dictatura, odată instalată, nemulţumirea mulţimii? Ne putem nutri cu gândul că la un moment dat „masa“ o va răsturna prin revoltă? Iluzia iluziilor! sau, cu vorbele autorului, „câtă inconştienţă!“: „Tirania nu provoacă revolta mulţimii. Rezultatul e altul: publicul se obişnuieşte, devine indiferent, uită ideile cu care era familiarizat. Trecerea timpului nu slăbeşte guvernele absolute, le întăreşte. Masa uită, rabdă cu din ce în ce mai multă uşurinţă, pentru că din ce în ce mai mult se obişnuieşte, nu-i pasă. Opinia publică – celebra opinie publică, întâi imboldul, apoi speranţa democraţilor – nu răstoarnă dictaturile, le susţine. Când nu poţi să-ţi exprimi liber şi deschis gândurile, când această lipsă de libertate e aprobată de opinia publică, libertatea de gândire ea însăşi încetează de a mai exista. Aşa zice Dicey. Şi încă: oamenii nu se gândesc deloc la lucrurile despre care nu pot vorbi.“26

Din motive similare îşi refuză Steinhardt aderenţa la filozofia pragmatică a lui William James – un alt miraj contemporan. „Pragmatismul împinge sufragiul universal în morală, în metafizică. Aceasta e faza cea mai înaintată a boalei care se cheamă electoralită. [...] Fac ceea ce îmi place, ceea ce-mi place e bun, ceea ce e bun e adevărat. Succesiune de sofisme la capătul cărora stă barbaria.“27 Dar mai stă şi ideea coborârii filozofiei la condiţia de Cenuşăreasă, ceea ce, în ordinea valorilor spirituale, îi pare comentatorului la fel de condamnabil. Căci, spune el insuflând cuvintelor ardenţa pledoariilor maioresciene despre „entuziasmul impersonal“, suveranitatea şi regalitatea spiritului, superioritatea Artei care învinge Timpul/Istoria: „...filozofia trebuie să fie despărţită de lume, [...] se cuvine să fie nobilă şi înaltă. [...] Nu vrem să ştergem praful cu tot ce e mai de preţ în casă. Să rămână, printre discipline cu meniri mai prozaice, una care să joace rol de salon sau de sanctuar. [...] postulatul pragmatist (bun şi adevărat) distruge noţiunile înălţate [înalte?, n.n.] şi superioare (adjective care nu şi-au pierdut sensul).“

În locul a ceea ce colaboratorul Libertăţii consideră a fi pericol totalitar, risc al întoarcerii la barbarie, declin şi demisie a spiritului, el aşază, reabilitând-o, „filozofia omului cumsecade“ (s.n.). Marele preţ pe care îl pune pe termenul subliniat („cuvântul cumsecade traduce suprema calitate“) face din el un entuziast al lui Ernest Seillière28 şi anticipă atâtea dintre eseurile sale de maturitate, centrate tocmai pe acest concept-sinteză. Păstrându-ne însă în perimetrul scrierilor de început, vom nota ponderea acestui concept în chiar articolele literare. Redefinind clasicismul secolului al XVII-lea, eseistul propune ca primă trăsătură cumsecădenia: „Personagiile teatrului clasic [...] sunt toate cumsecade. Nu înseamnă că nu există în piesele clasice păcătoşi, otrăvitori, intriganţi... Dar până şi ei sunt dezinteresaţi, au remuşcări, au idealuri, au măreţia lor; [...] sunt şi ei cuprinşi în atmosfera înaltă a bucăţii, respiră şi ei aerul generos de cinste şi nobleţe. Personagiile clasice antipatice sunt şi ele demne, corecte, impunătoare.“29 De aici până la „Secretul Scrisorii pierdute“ nu mai e decât un pas: constând, în fond, în adaptarea principiului de mai sus la materia piesei lui Caragiale. Problema va fi pusă într-un articol din 1945 şi reluată mai târziu în termenii „cumsecădeniei“ care stă la baza împăcării generale din finalul piesei. (Acolo eseistul se mulţumeşte să salveze personajele din negativitatea lor prin faptul că ele apără o cauză pozitivă, fie ea şi în forme corupte, degradate: „Idealurile lui Caţavencu pornesc de la marile principii de libertate, drepturi şi progres, care, oricât ar fi luate în râs, siluite şi împinse dincolo de limitele dreptei raţiuni, tot lucruri nobile rămân.“30) Ca să nu mai vorbim de cumsecădenia pe care eseistul o va concede celor doi veseli convivi din nuvela „Călătorului îi şade bine cu drumul“ de I. Al. Brătescu-Voineşti!

Însăşi definiţia libertăţii, concept-cheie al întregii opere a lui N. Steinhardt, aşa cum conchide George Ardeleanu în cartea sa, se modulează astfel moral-spiritual, capătă conotaţii care o scot de sub incidenţa extremului individualism. Nu a putut fi partizanul dogmatic al unui asemenea radicalism cel care în 1939 scria:

„Nu poate fi civilizaţie decât atâta timp cât majoritatea indivizilor are destulă voinţă pentru a subordona interesele ei materiale interesului general. Aceasta se cheamă moralitate şi izvoarele ei sunt trei: religia, datoria, onoarea.“31

Pledoaria pentru liberalism şi bunele tradiţii şi virtuţi burgheze – temele prioritare ale primului Steinhardt – trebuie coroborată, spre mai buna ei înţelegere, cu formaţia autorului. În 1934, el era proaspăt „laureat“ al Facultăţii de Drept din Bucureşti, unde fusese cucerit de dreptul constituţional. „Nesăţios şi doritor de a merge de-a dreptul la esenţe, va recapitula el în Jurnal, m-am întrebat care e taina finală a disciplinei îndrăgite de la început. [...] Dreptul constituţional [...] cred că este ştiinţa garantării libertăţii“, şi anume acea libertate care asigură şi „curajul fizic în faţa morţii“32 (un extraordinar eseu apărut postum, „Suflet de rob sau Taina libertăţii“33, reia ecuaţia în termeni definitivi).

În aceeaşi disciplină îşi pregăteşte şi doctoratul, trecut la Bucureşti la vârsta de numai 24 de ani, când îşi şi publică teza: Principiile clasice şi noile tendinţe ale dreptului constituţional. Critica operei lui Léon Duguit. Cum deducem încă din titlu, lucrarea polemizează cu doctrina constituţionalistului francez34, apărând „principiile clasice“. Nădăjduind că nu-mi depăşesc competenţele, voi sublinia câteva aspecte ce depăşesc palierul tehnic şi de strictă specialitate al acestei cărţi îndeajuns de „corpolente“ (are 253 pagini), cum ar fi zis Z. Ornea. Demonstraţia constituţionalistului român se nutreşte din pentru el mereu actuala problemă a libertăţii. Citându-l pe Gugliemo Ferrero (Ruina civilizaţiei antice), doctorandul avertizează: „Veacul al XX-lea ar putea repeta istoria veacului al III-lea prin dispariţia principiului autorităţii recunoscute. Când faptul (atât de drag lui Duguit) a luat locul legitimităţii juridice, prăbuşirea nu era departe. Iată ce n-ar trebui să uite Duguit şi elevii săi, care proclamă orice putere, fie consimţită, legală sau raţională, ca nelegitimă, care reduce totul la faptul brutal şi contestă necesitatea puterii îngrădite, moderate, necesare şi sănătoase. Dar poate că nici nu uită. Nu vorbesc ei de un nou Ev Mediu? Ştiu ce vor şi şi-au ales bine instrumentul; aplicat, el va duce la sigur la o nouă prăbuşire.“35 Vajnicul apărător al dreptului constituţional clasic face o lectură stilistică a operei lui Duguit, identificându-i, într-o manieră foarte modernă, cuvintele-cheie, „obsesiile stilistice“ (sintagma e a lui Steinhardt). Acestea ar fi în număr de trei: a priori, social, nou. „Fiecare, detaliază criticul, scoate în relief câte una din cele trei mari idei ale conducătorului şcoalei nouă. Lupta împotriva ideilor apriorice, adică pozitivismul, ura metafizicei; tendinţa socială, adică părăsirea individualismului, viziunea socială a dreptului; dorinţa noutăţii, dragostea pentru tot ceea ce e nou pentru că e nou, patima noutăţii.“ Subtilitatea comentatorului devine încă mai evidentă atunci când stilisticianul din el identifică termenii instrumentali obsesivi: „Alte trei cuvinte, mici, sunt cheile de boltă în construcţia frazei sale: dacă, se, or. Demonstraţia e întotdeauna făcută pe calea reducerii la absurd în trei perioade. Dacă se spune că... – urmează de obicei teoria clasică – nu se poate. Or... şi vine concluzia. Aceasta e formulată cu siguranţă absolută prin repetarea expresiunilor: Voi spune că..., Spun că..., Cred că..., Trebuie să vedem aci..., şi expresiunea plăcută fiziocraţilor, care înlocuieşte orice argument, E evident că...“36

Un capitol pregătitor (analiza terminologiei) se intitulează „Teama de cuvinte şi pierderea noţiunilor clare“. Potrivit criticului său bucureştean, Duguit „se teme să spună lucrurilor pe nume, recurge la perifraze, la sinonime complicate, înlocuieşte cuvintele precise prin termeni neclari. Suferă atracţia magică a noilor expresii, fuge de cele clare. Termenii clasici: Statul, Puterea, Ordinea, Autoritatea, Individul, Libertatea, Dreptul, Morala, Dreptul Natural sunt toţi izgoniţi din vocabularul lui. [...] Toate noţiunile sunt înlocuite prin altele, vagi, manifestări stilistice ale unei concepţiuni anarhice şi tiranice.“37

Cartea depăşeşte astfel perimetrul strict al disciplinei (putea proceda altfel autorul ei, atât de sedus de „imperialismul“ cunoaşterii şi de eşafodajul filozofic şi etic al oricărei construcţii mentale?) şi devine o apărare a Occidentului, cum sună un titlu de capitol, adică a liberalismului clasic, împotriva „modei asiatice“ pe care „bolşevismul şi Germania o cunosc“. Mai ales dacă luăm în calcul vârsta exegetului, ne surprind claritatea, siguranţa şi fermitatea judecăţilor, însuşiri proprii nu celui ce are opinii, ci omului de convingeri; o forma mentis educată la şcoala raţionalismului francez şi a liberalismului de la Montesquieu la Alexis de Tocqueville, Benjamin Constant şi ceilalţi autori „atât de onorabili“.

În forma sa tipărită, lucrarea e prefaţată de Julien Bonnecase, profesor de drept la Universitatea din Bordeaux şi membru de onoare al Academiei Române. N. Steinhardt se afla în corespondenţă cu el încă din anul 1929. Probabil prin profesorul bordelez aprofundează studentul opera lui Ernest Seillière, despre care acela publică în 1932 o carte, Philosophie de l’impérialisme et Science du droit, în concluziile căreia afirmă că opera lui Seillière este „la démonstration expérimentale du bien-fondé du classicisme juridique, la condamnation sans retour du mysticisme et du romantisme juridiques, la réhabilitation […] du rôle de l’individu dans la vie juridique, sans nier l’impérialisme parallèle du groupe“38. În 1937, aflăm din Jurnal, proaspătul doctor român îl vizitează la Paris pe E. Seillière, de la care reţine această cugetare: „Pesimism psihologic (omul nu e bun) şi optimism moral (poate fi îmbunătăţit de morală şi religie).“39

Prefaţa lui J. Bonnecase, deloc avară cu superlativele, ne dă un prim portret ce poate intra între „reperele critice“ Steinhardt:

„Ce qui frappe le plus dans l’ouvrage de M. Steinhardt, c’est la réunion de qualités qui sont très rares chez un jeune juriste ou même peut-être chez un jeune dans quelque discipline que ce soit. Ces qualités me paraissent une conviction profonde, un courage sans défaillance, un bon sens des plus avertis […]. Son livre est l’œuvre d’un homme mûr qui a parcouru les domaines intellectuels les plus divers, et médité sur la vie sociale pour ainsi parvenir à formuler dans une forme aussi courageuse qu’originale des propositions auxquelles d’autres arrivent seulement à la fin de leur carrière, sous l’influence déprimante de prétendues idées nouvelles dont l’expérience a brisé le faux éclat.“40

Anticolaboraţionistul

În anii războiului din Est, N. Steinhardt nu mai poate publica în nicio revistă. Evreu, este privat şi de alte drepturi şi libertăţi (el, apologetul liberalismului), chiar dacă, acum şi mai târziu, nici tatăl său, nici el nu fac caz de aceste privaţiuni41.

După 23 august 1944, îi reîntâlnim semnătura în Revista Fundaţiilor Regale şi Universul literar, dar şi în gazetele de stânga Victoria42 şi Tribuna poporului43. Colaborarea lui la periodice nu durează însă decât până în vara anului 1947, când i se interzice semnătura44. Simplul fapt al acestei interdicţii spune mult despre evoluţia imediat postbelică a autorului nostru. Asemenea multor intelectuali, Steinhardt, herald al liberalismului şi, în plus, victimă (fie şi în chip moderat) a rigorilor rasiale ale regimului militar antonescian, a vibrat sincer la ceea ce se credea a fi revenirea la democraţie. Dar totodată, în (scurt) timp, a înţeles înaintea multora ceea ce ni se pregătea şi a luat distanţă, refuzând să se înscrie în rândul susţinătorilor comunismului de tip sovietic. De la o vreme, intervenţiile sale capătă o anumită ambiguitate sau – cuvântul i se potriveşte mai bine – ambivalenţă: denunţă abdicările, trădările, ororile dictaturilor dispărute, dar ştie şi că ele pot să revină. Şi o spune. Câteva exemple: „Dictaturile ne-au arătat nouă, oamenilor veacului al XX-lea, că tirania poate exista oricând şi oriunde; că e un sistem mai mult decât o doctrină, o metodă; deci o posibilitate mereu periculoasă pentru că e mereu realizabilă.“45 Sau: „A! de-ar rămâne, printre ruine fizice şi morale, semnul victoriei asupra răului, de n-ar fi, prin repetarea unor erori fatale, numele nou al prăbuşirii totale. Căci diavolul e gata la orice rechemare.“46 Sau replica la avertismentul citit într-o gazetă (aceasta nu e numită), cum că „Vai de omul căruia îi plac toate în artă“ (tânguire deloc nevinovată, semn că „preluarea critică a moştenirii culturale“ demarase): „Nu ascultaţi de sfaturile limitative ale confratelui nostru. Nu vă închideţi în sisteme strâmte, nu vă încăpăţânaţi în obişnuinţe, nu vă îngrădiţi singuri un domeniu care depinde numai de noi înşine să fie aproape infinit. Învăţaţi să iubiţi totul în artă, să vă entuziasmaţi pentru orice.“47

Nu lipsesc referirile pozitive la cultura sovietică48, însă trebuie spus că asemenea articole nu se revendică de la ideologia comunistă, ci de la crezul vechiului apărător al drepturilor omului, iar pe de altă parte ele se detaşează net de osanalele deşănţate ale confraţilor49. Felul în care scrie Steinhardt despre cultura sovietică – şi afirmaţia nu provine din încercarea de a-l scuza cu orice preţ: lipseşte obiectul acestei scuze; nu e cazul – intră mai degrabă într-o atitudine mai generală, împărtăşită şi de Aliaţii occidentali, de a repara ignorarea ţării care, iată, dăduse cele mai multe jertfe în războiul comun împotriva lui Hitler.

Marea întrebare a lui Steinhardt (şi nu numai a sa) în anii 1944-1947 este: Cum au fost posibile totalitarismele, dezastruosul război, holocaustul? Ce valoare mai are cultura dacă ea nu a putut împiedica aceste catastrofe? Nu cumva a urmat ea o direcţie greşită? Mai mult: Nu cumva dictaturile şi crimele în masă reprezintă punerea în act a unor ideologii secretate tocmai de această direcţie culturală greşită? Chiar dacă răspunsurile pe care încă tânărul autor le încearcă sunt discutabile, şi uneori de un reducţionism supărător, întrebarea rămâne legitimă: „Oricât am fi de convinşi partizani ai primatului estetic, oricât ne-ar fi de dragă autonomia artei, oricât am considera ca un bun suprem libertatea spirituală absolută, dacă suntem cu adevărat sinceri şi cinstiţi cu noi înşine nu putem rămâne nepăsători în faţa rezultatelor obţinute în 1940 de o anumită tendinţă culturală şi nu putem spune, dând din umeri, ce-are a face! Dacă faza finală a unor curente filozofice şi literare a fost surparea însăşi a regimului de civilizaţie care îngăduie fiinţarea artei şi întronarea tiraniei sufleteşti celei mai cumplite ce a cunoscut istoria (sau ce a putut închipui mintea omenească), e clar că ceva era greşit, profund greşit.“50 N. Steinhardt afirmă autonomia valorilor, dar în exerciţiul practic al demersurilor sale eseistice acest aspect trece în plan secund. De aceea, cu toate că îi reproşează lui Julien Benda (La trahison des clercs) că a „susţinut raţiunea până la limite extreme şi caricaturale“, convine cu el că „un Nietzsche, un Sorel sau un Bergson au jucat un rol mai mare în istoria contemporană decât sute de politicieni, că de la ei a pornit tot ce a primejduit o anume civilizaţie“51. Ulterior, asemenea judecăţi tranşante dispar din scrisul lui sau devin mult nuanţate; se perpetuează totuşi ca o problemă axială a eseurilor sale responsabilitatea etică a creatorului, moralitatea artei. Felul în care el rezolvă această problemă îl desparte de reprezentanţii criticii estetice, ale căror reţineri faţă de comentariile lui N. Steinhardt îşi au aici punctul de plecare. Criticul „diletant“ – cum s-a autodefinit nu o dată, şi nu avem motive să-l suspectăm de falsă modestie – crede în heteronomia operei de artă, afirmă şi primatul valorii estetice, dar numai în măsura în care aceasta integrează Binele. Să-i urmărim, în articolele anilor 1944-1947, punctele-cheie ale demonstraţiei.

Imparţialitatea, premisă a dreptei judecăţi, este pentru N. Steinhardt inacceptabilă în chestiuni ce implică eticul. Faţă cu răul, conştientizarea lui reprezintă numai o jumătate de măsură:

„Există un ins politic de care mi-e frică; e acela care, când barbaria pornise să subjuge continentul nostru, declara că toate sunt egale şi că n-avem dreptul să condamnăm. (Sau care nu declara nimic şi trăia mai departe ca şi cum nu s-ar fi întâmplat ceva.) Plictiseala apoliticului de bună-credinţă o înţeleg, dar cred că nu e cinstit să nu vrei să distingi. […] E uşor să simţim dezgustul. Se mai cuvine să fim şi drepţi şi să ştim a ne stăpâni şi a deosebi unde e cauza de care nu trebuie, orice ar fi, să ne despărţim. […] Nepăsarea, sau chiar obiectivitatea în lupta dintre bine şi rău e inadmisibilă.“52

Moralistul de acum îl anticipează pe predicatorul de la Rohia, care vedea în creştinism o religie trează şi activă53. Dar rămânând în continuare la momentul 1944-’47, să observăm că nu de altă natură sunt considerentele ce-l aduc să-i impute lui Georges Duhamel (de altminteri prozator drag eseistului) „limitele moderaţiunii“, identificate în volumul Chronique des saisons amères (1940-1943). Acestea „îl fac să proclame că singura salvare pentru poporul francez [în timpul ocupaţiei germane, n.n.] e cultul limbii sale […], lectura, limba latină, bibliofilia, muzica, politeţea, respectarea gramaticii. Şi mai cu seamă […] munca. Fiecare francez să muncească la locul lui, să nu se vaite, să-şi vadă de treabă; iată ce-i părea capital. Avea dreptate, dar nu e mai puţin adevărat că Franţa nu s-a eliberat nici prin gramatică, nici prin limba latină şi nici prin muncă disciplinată în fabricile controlate de ocupanţi. Dimpotrivă, prin rezistenţă, viaţa în păduri a maquisarzilor (viaţă lipsită de griji filologice puriste), sabotări şi chiar văicăreli, dacă înţelegem prin acestea spiritul de nemulţumire şi nesupunere. Munca era sloganul celor de la Vichy, ei sperau ca prin îndeplinirea obligaţiilor zilnice să facă pe francezi să uite de soarta ţării lor. […] Nu acestea erau, fireşte, intenţiile lui Duhamel; dar frazele lui ditirambice despre cultivarea legumelor şi a grădiniţelor de zarzavat reamintesc propaganda Vichy-ului în favoarea unei abrutizări, prin griji şi orarii al căror scop era să smulgă din suflete obsesia cotropirii. Vichy-ul cerea munca prin care se va organiza (după cele mai ştiinţifice metode germane) foametea în Franţa. Or, nu de la o astfel de muncă putea veni vreodată libertatea.“54

Am dat acest lung citat pentru că în el regăsim grundul axiologic al mai tuturor „judecăţilor“ din articolele lui N. Steinhardt – fiindcă multe din ele sunt nişte Nürnberg-uri literare. Avem, pe de-o parte, categoria „trădătorilor“ de diferite grade: Charles Maurras, Drieu La Rochelle, Jacques Chardonne, Alphonse de Châteaubriant – „trădători calificaţi“ aceştia –, apoi Jean Cocteau, Henry de Montherlant şi alţi câţiva, care au „colaborat“, zice inconcesivul şi dogmaticul justiţiar român, prin literatura uşoară pe care au publicat-o. Într-o notă despre noile alegeri de membri la Academia Franceză postbelică ni se spune că cei mai mulţi dintre proaspeţii scriitori academicieni („mediocrităţi onorabile“) au fost aleşi pe considerentul că în timpul ocupaţiei „n-au manifestat vreun spirit prea entuziast“55. Urmând aceeaşi logică, eseistul crede – în contrast cu entuziasmul istoricilor literari – că eflorescenţa lirismului în anii războiului, din ţările ocupate, e un semn al abdicării (fireşte condamnabile): „Pentru aceştia poezia a fost nisipul în care struţul îşi vâră capul, a fost vata pe care i-o bagă, grijulii, în urechi, prudenţii“, şi moralistul localizează, actualizând (suntem în septembrie 1945): „De aceea când auzim vorbindu-se despre renaşterea poeziei în zilele noastre trebuie să fim precauţi: să deosebim poezia datorată inspiraţiei de aceea aleasă din comoditate politică.“56

De cealaltă parte se află artiştii rezistenţei, despre care N. Steinhardt scrie cu nedisimulat patetism, fiindcă pentru el marile cuvinte (citeşte: virtuţi) nu şi-au pierdut actualitatea. Dimpotrivă, moralistul insistă asupra lor, ca pentru a le curăţa de zgura aşternută prin utilizarea abuzivă şi a le restitui, prin resemantizare, sensul şi nobleţea originară. Astfel de creatori sunt – şi enumerându-i indicăm tot atâtea articole: Jean-Richard Bloch, Julien Benda, Kenneth Bird (supranumit Fougasse) – desenatorul şi sportivul englez care „a reuşit să informeze rapid, eficace şi distractiv întreaga naţiune, doar cu ajutorul câtorva linii“ – Lion Feuchtwanger, Curzio Malaparte, Thomas Mann, André Suarès, Jules Supervielle, Arturo Toscanini, Stefan Zweig. Din toate aceste profiluri se cristalizează un model, un portret-robot al intelectualului şi creatorului ce nu se mulţumeşte să constate şi să înţeleagă răul, „ci, tocmai pentru că a înţeles cât e de rău, să-l condamne, spre deplina lămurire a tuturor“57. E totodată un autoportret al tânărului Steinhardt, pus, ca şi cei despre care scrie, în faţa unei probleme grave: „…să aleagă între două drumuri: al brutei sau al omului liber […], între disciplina furnicarului şi traiectoria lui Prometeu, între spirit şi materie. De o parte e libertatea, efortul, spiritul; de alta furnicarul, lipsa de voinţă creatoare, abdicarea.“58 Ca şi în anii debutului, N. Steinhardt se dovedeşte o conştiinţă în neîntreruptă stare de veghe – incomodă, ca orice privire lucidă care scrutează înapoia măştilor şi sloganurilor.

Al doilea aspect de natură etică al comentariilor lui N. Steinhardt priveşte convingerea lui că „nu poţi crea în artă fără dragoste“. Creaţia întru frumos nu poate sta deci decât sub semnul simpatiei, care la criticul nostru nu înseamnă numai empatie, dar şi iubire. Este un principiu creştin, pe care, nu întâmplător, eseistul îl regăseşte la Claudel („Cu răul nu poţi compune“). Cum se traduce acest principiu în pagina critică ne dăm seama citind un articol precum cel intitulat „André Gide ca romancier“. Deşi preţuieşte Les faux-monnayeurs ca dramă a creatorului şi pentru însuşirile tehnice, N. Steinhardt crede că Gide s-a ratat ca romancier tocmai fiindcă „însuşirea principală a romancierului îi lipseşte […] Este vorba de simpatie“59. Motivele acestei negaţii le înţelegem mai bine din articolul teoretic „Artă şi ironie“60, în care este exprimată teza că singură ironia (citeşte: inteligenţa) nu e suficientă în creaţia adevărată: „Artiştii care se bizuie mai ales pe ironie se cred «superiori». Arta «caldă», «sentimentală», «inspirată» li se pare ieftină şi depăşită. Adevărul este exact contrar. Ironia e o calitate, neapărat, dar e o calitate de mâna a doua. Arta mare se face numai prin colaborarea sentimentului, a inspiraţiei, a căldurii. Arta ironică e strict intelectualistă; adeseori e interesantă; uneori reuşeşte să fie amuzantă; dar cuceritoare nu e niciodată.“ Exemplele de artiti ironici (prin urmare de categoria a doua) contrariază tabla de valori a cititorului: Stravinsky, Matisse, Gide, J. Joyce, iar cu altă ocazie Virginia Woolf61. În aceeaşi categorie îl înscrie şi pe A. Huxley, mai cu seamă cel din romanul Time Must Have a Stop, caracterizat astfel: „…rămâne pe linia huxleiană obişnuită şi prin neistovitul ton rece, înţepat al autorului, prin ironia lui ucigătoare, prin compoziţia abstractă şi exteriorizarea preţioasă. Impresia obţinută e aceea de operă factice (exact ca la Caves du Vatican). Mai e şi senzaţia de oboseală pricinuită de un necontenit torent de observaţii inteligente. Prea multe vorbe, prea multe citate, prea multe aluzii, rezultatul e un fel de cocktail intelectual. S-ar părea că suntem într-un salon unde toţi oaspeţii sunt tare sclipitori, dar foarte acri (iar gazda are o memorie care nu iartă). Sau ca şi cum am răsfoi un Baedecker, un fel de ghid cultural bine întocmit, dar artificial, rezumativ, prea vrând să spună totul. Cum ajunge un om atât de bine pregătit să evoce un Baedecker sau o cocktail-party e un mister. Să fie oare că fără puţină căldură arta e condamnată? Se prea poate. Simpla inteligenţă, mecanismul pur al intelectului nu pot dărui opere artistice.“62

Aşa stând lucrurile, înţelegem mai exact de ce preferinţele lui N. Steinhardt (şi nu numai cele de acum) se îndrumă către scriitori ca Dickens, Proust, Th. Mann, dar şi către Alphonse Daudet, H. Walpole sau I. Al. Brătescu-Voineşti. În sfârşit, tânărul Steinhardt pune problema relaţiei dintre artist şi om. El evocă şi invocă de câte ori are ocazia fraza lui André Suarès: „Nu există artişti mari, există numai oameni mari.“ Iar la întrebarea dacă „omenia scriitorului e necesară artei“ răspunde: „Artei nu, artei mari da.“63 Formularea cvasidefinitivă (la bătrâneţe va reveni asupra ei, îmbogăţind-o) o întâlnim în articolul din 1945, revelator intitulat „Thomas Mann sau unde e locul artistului“: „Un mare artist poate fi infractor de rând, pentru că infracţiunile de rând nu atrag după ele consimţăminte spirituale. Un artist de mâna a doua îşi poate vinde conştiinţa pentru o funcţie sau un prestigiu. Dar un mare artist n-are nici ce cumpăra, nici ce pierde. Liniştea interioară şi-o poate da doar el.“64

1 „În luna aprilie [1983] am fost chemat la Securitate, reţinut, îndelung anchetat, surchidit şi ameninţat pentru motivul că întreţin legături cu un post de radio duşmănos, respectiv cu voi, şi vă trimit cărţi pe care le folosiţi pentru a ponegri statul român şi scriitorii săi“ – relatează el în ultima scrisoare trimisă Monicăi Lovinescu şi lui Virgil Ierunca la 28 decembrie 1983, reprodusă în epistolarul Dumnezeu în care spui că nu crezi... Scrisori către Virgil Ierunca (1967-1983), ediţie şi note de Monica Manu, Humanitas, Bucureşti, 2000, p. 281.

2 În studiul publicat în 1992-1993 în Revista de istorie şi teorie literară, am prezentat intenţionat mai descriptiv cartea, atunci ca şi necunoscută. Între timp, ea a intrat în circuitul de lectură al cititorilor lui Steinhardt graţie reeditării în 1996 la Humanitas, cu titlul În genul lui Cioran, Noica, Eliade..., dat de editor, Dan C. Mihăilescu (autor şi al postfeţei, subintitulată... à la manière de Dan C. M., Pledoarie pentru o lectură descruntată). Astfel, astăzi uşor de găsit, cartea din 1934 nu mai are nevoie de prezentare.

3 George Ardeleanu, Nicolae Steinhardt. Monografie, antologie comentată, receptare critică, Aula, Braşov, 2000, pp. 61-62.

4 Dan C. Mihăilescu, op. cit., p. 189, s. a.

5 Acestea sunt două eseuri polemice, mai exact : demistificatoare şi, cum sună titlul unuia, destrămătoare de iluzii. Scris de pe poziţii conservatoare, de rigorism moral, cel dintâi vizează redresarea iudaismului ca religie (potrivit autorilor, aceasta fiind singura lui raţiune de a fi) şi ne interesează aici întrucât şi el confirmă insistenta aplecare spirituală a celor doi tineri. Eseul, care nu are nimic din spiritul de frondă şi teribilism juvenil la care ne-am aştepta luând în calcul vârsta autorilor, se încheie cu avertismente ce trădează stofa de reformatori sau, în orice caz, vocaţia lor exhortativă : „Să fim atenţi la primejdia combinată a indiferenţei şi ateismului, pe de-o parte, a bigotismului limitat şi a snobismului, de cealaltă parte, la ceea ce ne poate compromite şi zgudui, la ceea ce ne poate face să dispărem pur şi simplu. Doar religia poate să redreseze viaţa socială, să menţină cadrele sănătoase ale oricărei organizări. Să ne eliberăm de filozofia germană, de apatie, de neglijenţa pretenţioasă, de rabinii profanatori ai nobilei noastre religii, de şefii evrei a căror autoritate este definitiv compromisă de exemplul prost al fiilor lor, să ne eliberăm, într-un cuvânt, de orice formă de modernism. Noi proclamăm sus şi tare că scopurile indicate în acest eseu nu vor putea fi niciodată atinse decât prin răsturnarea totală a unei stări de fapt, care nu va fi, desigur, decât tranzitorie, prin abandonarea compromisurilor şi slăbiciunilor. Nu renunţăm decât la lanţurile modernismului, avem de recâştigat o religie glorioasă.“ (N. Steinhardt, Em. Neuman, Eseuri despre iudaism, traducere din franceză, Cronologie N. Steinhardt şi Indice de nume de Viorica Nişcov, Humanitas, Bucureşti, 2006, p. 60.) În aceeaşi paradigmă a privirii lucide şi realiste se înscrie şi celălalt eseu, mai amplu. Acesta înlătură rând pe rând „legendele“ create în jurul evreului („hiperinteligent“, foarte bogat, misterios ş.a.m.d.), prejudecăţile „maladiilor iudaismului“ (obsesivitatea, sentimentul persecu ţiei etc.) sau pe cele legate de antisemitism, conchizând că „problema evreiască nu există într-un regim economic şi social normal“. Şi încă (într-un spirit pe care-l vom reîntâlni peste tot la tânărul Steinhardt – v. infra) : „Într-o societate liberală, civilizată şi onestă lucrurile se vor restabili de la sine.“ O societate fondată pe moralitate (altă supratemă a gândirii celor doi) : „Viaţa iudaismului e condiţionată de morală. La rândul ei, libertatea e condiţionată de morală. Iată de ce viaţa devine insuportabilă pentru evrei în orice societate imorală, cum s-a întâmplat în Germania.“ În Jurnalul fericirii, Steinhardt evocă meditaţiile lui „Manole“ despre cultură şi morală (v. imediat infra). Memoria n-a jucat feste evocatorului ; mărturie stau rândurile concluzive pe care le-am citat.

6 Zaharia Sângeorzan, „366 întrebări pentru Nicolae Steinhardt“ (1 ianuarie 1988 – 11 martie 1989), Literatorul, nr. 3, 1992, p. 15.

7 N. Steinhardt, „Notă autobiografică“, Apostrof, nr. 1-2, 1991.

8 N. Steinhardt, Jurnalul fericirii [ediţie de Virgil Ciomoş], Dacia, Cluj-Napoca, 1991, pp. 276-277.

9 Ibidem, p. 322.

10 Ibidem, p. 239.

11 Ţinând seama de personajele vizate (în marea lor majoritate făcând parte din generaţia Eliade şi din cercurile de stânga) şi de stil, s-ar putea ca tot de el să fie şi un PROGRAM al Facultăţii de Filozofie din Bucureşti pe anul 1935, publicat la sfârşitul numărului 6, din 20 februarie 1935 şi dat ca provenind de la un student. Potrivit acestuia, Emil Cioran, de la Catedra de Disperare, ar ţine în amfiteatrul „Criterion“, de sâmbăta, ora 0, până duminica, ora 2,15, cursul „Zăpuşala isteriei dramatice (Catastrofismul reverberaţiunilor stranii)“. T. Teodoroff-Branitevski [T. Teodorescu-Branişte], titularul cursului de Rusofistică, ar vorbi în amfiteatrul „Doftana“ despre „Ultimele progrese ale colectivizării“, cu lecturi din Cuvântul liber, recitări şi cor cu cântece revoluţionare obligatorii pentru examen. Mircea Eliade, în amfiteatrul „India“, la cursul de „Fakirism“, ar conferenţia despre „Perpetuitatea ghândirii integralismului nenociv“. Pericle Martinescu, în amfiteatrul „Kyra-Kyralina“, ar ţine cursul de „antiintelectualism“ ş.a.m.d. Programul e semnat de dr. Ernest Stere ca decan, „Lord Comarnescu, Viscount of Mandravella“, ca prodecan, iar ca secretar general al Facultăţii – de Maria Banuş. Citit din perspectiva a ceea ce a urmat după 1944, „Programul“ capătă tonalităţi de umor negru.

12 Nr. 4-5 din 20 ian. 1935.

13 „Obiceiuri şi tradiţii engleze“, nr. 2, 20 nov. 1934 : „Cronica engleză“.

14 Statuând că „problema unei culturi româneşti burgheze e, fireşte, discutabilă“ „într-o ţară cu 80% populaţie rurală şi cu o burghezie pe trei sferturi streină de neam“, notiţa (semnată M[ircea] V[ulcănescu]) concede în final că Revista burgheză are o raţiune de a exista, „corespunzând unei recrudescenţe reale a conştiinţei burgheze în mediul românesc, precum şi unei reorientări parţiale a tineretului politic de la noi către o politică de centru. Mai ales de când orice altă politică e imposibilă“ (Criterion, nr. 5, 15 decembrie 1934). Este interesant de observat că revista Criterion nu răspunde şi gloselor parodice ale lui „Antisthius“ (de altfel, publicaţia îşi încetează apariţia după numărul 6, ianuarie-februarie 1935), pe care le va fi privit din uşă, cu un ochi distrat.

15 Răspunsul dat criterioniştilor apare, nesemnat, la rubrica „Da şi Nu“, în numărul 4-5, 20 ian. 1935.

16 E. Lovinescu, „Sburătorul“. Agende literare, IV, ed. de Monica Lovinescu şi Gabriela Omăt, note de Alexandru George, Margareta Feraru şi Gabriela Omăt, Minerva, Bucureşti, 2000, p. 122. În articolul „O convorbire cu E. Lovinescu“, inclus în culegerea postumă Monologul polifonic (ediţie îngrijită de Virgil Bulat, Dacia, Cluj-Napoca, 1991), este evocată una din primele vizite (prima ?) acasă la admiratul critic, pe strada Câmpineanu. Era după apariţia articolului „Un mare critic burghez...“ – „un articol foarte şcolăresc“, cum îl apreciază acum autorul. „Mi-era teamă să nu-l fi supărat. Doream să mă explic, să mă justific.“ Însă, „aşa naiv şi didactic cum era“, „articolaşul“ nu-l iritase pe Lovinescu : „Desigur, mi-a spus, sunt un critic burghez, un istoric al burgheziei. Ca şi Ştefan Zeletin, numai că nu sunt, ca el, marxist.“ Convorbirea se poartă în jurul „formelor fără fond“.

17 Ibidem, V, p. 66.

18 Ibidem, VI, p. 266. Toate sublinierile din citatele după agende aparţin autorului. Deseori, cum arată editorii, acestea sunt multiple, în creion, ceea ce indică interesul criticului pentru tânărul eseist.

19 Cititorul interesat de cunoaşterea ei detaliată poate vedea monografia Revistei întocmită de Mioara Apolzan şi publicată sub un titlu-mască : Aspecte de istorie literară, Minerva, Bucureşti, 1983, 405 p. În Bibliografia selectivă se dau contribuţiile lui Steinhardt (19 titluri, pp. 376-377).

20 Acesta a fost motivul pentru care l-am reprodus în Revista de istorie şi teorie literară (odată cu articolul „Un mare critic burghez : D. E. Lovinescu“), nr. 1-2, 1992.

21 Libertatea apărea la Bucureşti din ianuarie 1933, de două ori pe lună, sub direcţia lui I. Gigurtu (care era şi titularul cronicii politice) şi avându-l ca prim-redactor pe G. Strat. Era o revistă de doctrine politice, economice şi juridice, îşi afirmase ferm credinţa în raţiune şi în liberalism, dorindu-se dintru început, şi izbutind să devină, „organul de luptă fără preget împotriva tuturor doctrinelor confuze şi periculoase care ameninţă libertatea sub toate formele ei şi pun în primejdie întreaga noastră organizare de stat şi înseşi resorturile civilizaţiei pe care această organizare se sprijină“. Fraza citată, desprinsă din articolul-program din 1933, e reluată în 1937, când revista îşi celebrează cinci ani de existenţă şi când se reiterează – acum cu contribuţiile pe masă – şi un alt punct programatic : „încrederea în burghezie şi prin aceasta în chemarea superioară a unei elite în viaţa naţiunei.“ În fine, cu acelaşi prilej se dă o autocaracterizare a publicaţiei, pe care n-am reproduce-o dacă ea n-ar avea acoperire în paginile sale din lustrul scurs de la apariţie : „a cerceta cu râvnă şi pasiune fapte şi doctrine, stări de lucruri, opiniuni, oameni şi curente de cugetare, cu o perfectă bună-credinţă, cu obiectivitate, fără ură partizană şi fără niciun fel de mistică, care orbeşte şi alterează senin ătatea suverană a raţiunii.“ Între colaboratori, întâlnim nume ca Victor A. Beldiman, N. Ghiulea, St. Antim, I. Veverca, Th. Radu Dragnea, C. Gane, H. St. Streitman, D. Bâşcu, P. Dinopol, Al. Iordan.

22 „Socialiştii, apărători ai libertăţii“, Libertatea, 5 mai 1937.

23 Ibidem. V. şi „Liberalismul larg“, 15 sept. 1937 – o „variaţiune“ pe aceeaşi „temă“ a (pericolelor) socializării mascate.

24 Definit în câteva noţiuni şi judecăţi simple : „Se numeşte stat de drept acel stat în care nu numai că singura cale de exteriorizare a voinţei suverane e legea (cu complectările ei), dar şi sarcina puterii executive e de a aplica legile“ („Guvernul autoritar“, Libertatea, 20 iun. 1937).

25 Ibidem.

26 Ibidem.

27 „Pragmatism şi pluralism“, Libertatea, 5 sept. 1937.

28 „Ernest Seillière : filozofia omului cumsecade ; religia socială“, Libertatea 20 dec. 1937.

29 Aparent, ne aflăm în spaţiul însuşirilor caracteristice tipului de honnête homme ; în realitate, chiar de va fi preluând ceva din bunul simţ şi raţiunea la care trimite idealul uman clasic (francez), Steinhardt aşază însuşirea aceasta, cumsecădenia, aproape exclusiv sub semnul afectivităţii şi al eticului, cu ecouri în zona politicului („respect al persoanei umane“).

30 „Secretul Scrisorii pierdute“, Victoria, 2 oct. 1945.

31 „Fundamentul drepturilor naturale“, Libertatea, 20 oct. 1939.

32 Jurnalul fericirii, ed. cit., p. 105.

33 Eseul a fost publicat în vol. Monologul polifonic, ed. cit., pp. 190-192.

34 Léon Duguit (1859-1928) fusese un cunoscut teoretician al dreptului constituţional şi administrativ, sintetizându-şi doctrina în cele cinci volume ale lucrării Traité de droit constitutionnel (1921-1925), în care promova o abordare pozitivistă ; conceptul de solidaritate socială devenea izvorul unic al dreptului, eliminându-le ca „metafizice“ pe cele de drept subiectiv, personalitate morală, suveranitate. Duguit era teoreticianul şi adeptul economiei puternic descentralizate, încurajând sindicalismul şi serviciile publice.

35 N. Steinhardt, Principiile clasice şi noile tendinţe ale dreptului constituţional. Critica operei lui Léon Duguit, (Ed.) „Curierul judiciar“ S.A., Bucureşti, 1936, pp. 34-35.

36 Ibidem, pp. 26-27.

37 Ibidem, pp. 33-34.

38 „Demonstraţia experimentală a legitimităţii clasicismului juridic, condamnarea fără întoarcere a misticismului şi a romantismului juridic, reabilitarea [... ] rolului individului în viaţa juridică, fără a nega imperialismul paralel al grupului.“ (Julien Bonnecase, Philosophie de l’impérialisme et Science du droit, Bordeaux, 1932, p. 285.)

39 Jurnalul fericirii, ed. cit., p. 324.

40 „Ceea ce izbeşte cel mai mult în opera dlui Nicolae Steinhardt este reunirea unor calităţi foarte rare la un tânăr jurist sau poate chiar la un tânăr din orice altă disciplină. Aceste calităţi îmi par a fi o convingere profundă, un curaj fără cusur, un bun simţ dintre cele mai avizate... Cartea sa e opera unui om matur care a parcurs cele mai diverse domenii intelectuale şi a meditat asupra vieţii sociale pentru a izbuti să formuleze într-o formă pe cât de curajoasă pe atât de originală propoziţii la care alţii ajung doar la sfârşitul carierei sub influenţa deprimantă a ideilor care se pretind noi şi cărora experienţa le-a spart strălucirea falsă“ (Prefaţa la N. Steinhardt, Principiile clasice şi noile tendinţe ale dreptului constituţional. Critica operei lui Léon Duguit, ed. cit., p. 14).

41 Citim în Jurnalul fericirii : „1941. Tata (e în timpul guvernării lui Antonescu) ne explica fratelui meu şi mie că n-are niciun rost să ne supărăm. Trebuie să înţelegem că altfel nu se poate.“ O altă evocare se referă la conversaţia cu familia medicului bucureştean Leopold Brauchfeld : „Îi ascult, şi o clipă, o clipă îmi pare că Antifascismul lor însă – oricât ar fi ei de curaţi, de cinstiţi, de vrednici, de chipeşi şi de admirabili – e totuşi masca sub care stă altceva. Superioritatea lor personală nu justifică alt fascism, mai abitir“ (Jurnalul fericirii, ed. cit., p. 361).

42 Victoria – „ziar de informare şi comentariu critic“ condus de N. D. Cocea a apărut la Bucureşti (pe strada Sărindar) de la 20 octombrie 1944 până la 28 martie 1946, făcând parte din reţeaua publicaţiilor dirijate de partidul comunist. În 1946, se recomandă ca oficios al Partidului Naţional Popular. Grosul colaborărilor, ce-i conferă şi adevărata identitate propagandistă, îl dau jurnalişti, scriitori sau pur şi simplu veleitari de generaţie spontană care se vor revela sprijinitori (pe termene şi în procente varii) ai viitorului regim : M. Beniuc, M. Roller, Geo Dumitrescu, Horia Liman, Silvian Iosifescu, Vera Călin, E. Jebeleanu, Cicerone Theodorescu, Radu Boureanu, dar şi savantul C. I. Parhon, clasicistul C. Balmuş, Scarlat Callimachi – „prinţul roşu“. Temele recurente şi aşezate proeminent în pagină sunt „vina intelectualilor şi datoria lor“ ca factori militanţi în social şi politic, „funcţiunea socială a scriitorului“ (ca agent ideologic), condamnarea şi „epurarea“ „colaboraţioniştilor“ (se cere, de exemplu, înlăturarea lui Radu Vulpe sau, şi mai concludent, „epuraţia“ întregii Academii Române – „acest cuib penibil de reacţionarism“, cum îl etichetează poetul Libertăţii de a trage cu puşca), proslăvirea U.R.S.S. (comandamentul Să învăţăm limba rusă ! fluturat de elinistul Balmuş y compris), confecţionarea ad-hoc a unei tradiţii revoluţionare locale şi universale (Bacovia, cântăreţ proletar, respectiv Chaucer – revoluţionar medieval), calomnierea „partidelor istorice“ ca „reacţionare“ şi antinaţionale, denunţarea „sabotajelor“ şi imperativul „epuraţiei vieţii economice“, excomunicarea „estetismului“ (de exemplu, Vladimir Streinu, de la „Kalende“, este somat să-şi schimbe radical „poziţia“). Pe lângă toate acestea şi altele ejusdem farinae, vom întâlni în paginile cotidianului şi prestaţii onorabile : Perpessicius, Al. Philippide (cronici literare, eseuri), I. Frunzetti (cu cronica lui plastică vivace şi exactă), Al. Piru (cronică literară), N. Steinhardt.

43 Tribuna poporului – cotidian de stânga manifest populist (însăşi titulatura lui o arată) – a apărut la Bucureşti începând cu 15 septembrie 1944, ultimul număr datând din 11 februarie 1945. Formal, ziarul era condus de G. Călinescu, în realitate era dirijat de comunişti, un rol însemnat în redacţie revenindu-i lui G. Macovescu, „responsabil politic al partidului“, cum însuşi se recomandă într-o scrisoare către director din 14 octombrie 1944. Intenţia declarată a lui Călinescu era de a face un cotidian de tip occidental, absorbind de fapt într-un aliaj sui-generis pledoaria civilizatorie din interbelicele „Cronici ale mizantropului“ şi triumfalismul populist de ultimă oră, colorat călinescian. „Vrem să trezim la toţi mândria de a reprezenta o unitate plană, poporul, să-i învăţăm satisfacţiile vieţii active şi pline de gânduri, civilizaţia înaltă, confortul, monumentalul şi frumosul, înfrăţirea şi libertatea, comandamentele patriei. [...] o tribună unde poporul pune întrebări asupra destinelor sale, un mijloc de perfecţionare interioară, un loc de avânturi şi idealism.“ Se vede însă curând cum entuziasmul pentru „noua eră democratică“ se traduce în denunţarea furibundă şi vindicativă a „colaboraţioniştilor“ regimului Antonescu, în voluptatea cu care gazeta cere interzicerea presei obiective, în promovarea unei literaturi „angajate“ în sensul traducerii noii ideologii, în proslăvirea dictatorilor comunişti. Astfel Iorgu Iordan îl „demască“ pe Ion Petrovici ca pe „unul dintre cei mai mari farsori ai acestei ţări“, N. D. Cocea solicită imperios suprimarea ziarului Universul, făcut vinovat pentru dezastrul ţării întrucât „a minţit şi înşelat poporul român“ prin propaganda lui anti-bolşevică, E. Jebeleanu conchide că şi pentru scriitori „soarele vine întotdeauna de la Răsărit“, S. Iosifescu traduce în termeni ademenitori tezele „realismului socialist“ care n-ar fi „un curent literar obligator“ ori o „intolerantă bisericuţă literară“, ci o firească, deci necesară „linie de evoluţie“ a literaturii, M. Sadoveanu (răspunzând la ancheta „Unde merge literatura ?“) elogiază literatura şi intelectualitatea rusă, care „s-a aflat în fruntea mişcărilor generoase“, pe când la noi „dimpotrivă, intelectualitatea a fost şi se dovedeşte încă reacţionară şi scriitorii urmează a trăi în mare parte în asemenea atmosferă“. În fine, G. Călinescu însuşi combate cu zel „partidele istorice“ şi pe liderii lor sau compune profiluri angelice celor comunişti. Stalin, bunăoară, are o „fizionomie hotărâtă [...] cu profil uşor oriental, fin şi blând“, de o „seninătate zâmbitoare care-i dă un humor venerabil ca unui indian de rasă, cum era Tagore“ ; e un alt „Octavian August“ dirijând, cu „imensă iubire“, un popor ce „trece azi prin acea fază ideală de libertate în care cetăţeanul îşi dă seama că toate imperativele elementare ale patriei eterne sunt exprimate de căpetenia statului“ ; aceasta conduce „nu prin forţă, ci prin prestigiu, într-o înţelegere deplină cu poporul“. Asemenea enormităţi sau triste extravaganţe fac să pălească înseşi articolele bune ale lui Călinescu şi, alături de ele, onestele cronici literare ale lui Şerban Cioculescu, precizările de istorie literară ale lui Al. Piru şi contribuţiile erudite ale lui Adrian Marino, glosele echilibrate ale lui Steinhardt, toate acestea – ne dăm astăzi seama – numai tolerate : perdea de fum diversionistă, figuraţie cosmetizantă. În esenţă, Tribuna poporului este o publicaţie de propagandă, menită a netezi drumul către impunerea ideologiei comuniste.

44 În studiul din Revista de istorie şi teorie literară am expus circumstanţele eliminării sale de la Revista Fundaţiilor Regale (singura publicaţie la care mai colabora în 1947), reproducând şi scrisoarea către G. Călinescu (prezumtiv implicat în afacere, de vreme ce notiţa introductivă apărea în Naţiunea, ziar condus de el).

45 „Lupta în jurul unui rug“, Victoria, nr. 151, 20 apr. 1945.

46 „Diavolul prezent sau Malaparte în faţa războiului“, R.F.R., nr. 1, ian. 1947.

47 În R.F.R., nr. 3, mart. 1947.

48 Vezi, de exemplu, eseul „Evoluţia politică a lui André Gide“ (Victoria, 15 dec. 1944) sau cronica la filmul Aşa s-a călit oţelul (în acelaşi ziar, la 28 iul. 1945).

49 Steinhardt va mărturisi într-o autobiografie păstrată la Mănăstirea Rohia : „Greu m-am împăcat cu regimul introdus în toamna anului 1947. Mulţumesc lui Dumnezeu că mi-a dat destulă voinţă şi destulă luciditate pentru a nu mă lăsa prins în capcană de ademenirile acestui nou regim. Purtarea majorităţii coreligionarilor mei m-a surprins şi m-a supărat, făceau jocul unui partid care de altfel avea să se descotorosească repede de ei“ (apud George Ardeleanu, op. cit., p. 88).

50 „Benda, Franţa şi Bizanţul“, R.F.R., nr. 11, nov. 1946.

51 Ibidem.

52 „Huxley – teist şi romancier“, R.F.R., nr. 3, mart. 1947.

53 Iată o frază caracteristică din Jurnal : „Mii de draci mă furnică văzând cum este confundat creştinismul cu prostia, cu un fel de cucernicie tâmpă şi laşă, o bondieuserie [], ca şi cum menirea creştinismului n-ar fi decât să lase lumea batjocorită de forţele răului, iar el să înlesnească fărădelegile dat fiind că e prin definiţie osândit la cecitate şi paraplegie []. Creştinismul neajutorat şi neputincios este o concepţie eretică“(ed. cit., p. 18).

54 „Romanul fluviu al lui Georges Duhamel sau Limitele moderaţiunii“, R.F.R., nr. 6, iun. 1947.

55 „Noi academicieni francezi“, R.F.R., nr. 9, sept. 1946.

56 „Între proză şi poezie“, R.F.R., serie nouă, nr. 1, sept. 1945.

57 „André Suarès contra barbarilor“, R.F.R., nr. 4, apr. 1946.

58 Ibidem.

59 „André Gide ca romancier“, R.F.R., serie nouă, nr. 4, dec. 1945.

60 În Universul literar, nr. 6, 25 febr. 1945.

61 „Ceva despre Hugh Walpole“, Universul literar, nr. 1, 11 ian. 1945.

62 „Huxley – teist şi romancier“, R.F.R., nr. 3, mart. 1947.

63 „Un scriitor, un om [Ury Benador]“, R.F.R., nr. 3, mart. 1946.

64 R.F.R., nr. 5, mai 1945.

„Didahiile“ eseistului. Perspectivă (după 1964)

Toate scrierile de după ieşirea din temniţă ne arată un Steinhardt inflexibil cu ceea ce ar fi putut leza conştiinţa sa morală şi profesională, un om al curajului. Dar şi un „artist al cuvântului“, un vrăjitor care scăpa cenzurii prin răsucirea savantă a vocabulelor şi frazelor, dându-i apoi (Cenzurii, Securităţii, Partidului – totuna) cu sâc din Isarlâkul atât de drag lui şi de la care învăţase, ca puţini isarlâceni, mult mai vechi şi deci mai neaoşi decât el, fabuloase tehnici de rezistenţă în istorie prin cuvânt. Smeritul învăţat călugăr de la Rohia ştia atât de bine limba română încât îi apăsa acele clape care pentru urechile Puterii trebuie să fi părut ultrasunete (e drept însă a spune că Puterea se folosea şi de câini-lupi). Aşa fiind, nu cred că în cazul său se poate vorbi de autocenzură; meşteşugite, voroavele lui îşi păstrau întreagă puterea de atac şi de şoc. Celui ce le izvodeşte îi vine de minune caracterizarea făcută de el lui Istrate Micescu: „luptător de şoc, un luptător neînfricat, calm, dibaci, precis.“ Poate mai puţin calm decât Micescu, dată fiind urgenţa imperativelor cărora s-a simţit dator, obligat, să le răspundă şi care se dovedeau din ce în ce mai de neamânat, pe măsură ce sistemul îşi înteţea lucrarea malefică. Când îi citeşti la rând scrierile, de la debutul din Revista burgheză (1934) şi Revista Fundaţiilor Regale (1936), constaţi îndată – debarasat de orice influenţă retroactivă a ceea ce a publicat după ieşirea din închisoare – că a fost din pornire o conştiinţă în stare de alertă şi un „spirit critic“.

„Luptător de şoc“ în plan moral şi spiritual, Steinhardt nu avea cum să fie un critic literar în înţelesul de grefier scrupulos şi impasibil sau de comentator strict tehnic. Ar fi putut deveni – dacă vremurile nu i-ar fi stat împotrivă – un critic „cultural“ în înţelesul pe care îl da cuvântului în articolul despre Lovinescu; sau un critic de direcţie. Nu putea fi un critic în accepţia comună a termenului pentru că, deşi degustător voluptuos al „nobilei inutilităţi“, el găseşte în literatură o cale a salvării umane65. În N. Steinhardt s-au întâlnit în mod fericit o sensibilitate estetică rară cu o sensibilitate etică şi spirituală la fel de puţin întâlnită. Formula pe care o îmbrăţişează este aceea dintr-o propoziţie wittgensteiniană, citată în câteva rânduri, după care eticul şi esteticul sunt una, frumosul integrează adevărul şi binele. Eseistul gândeşte ca una şi nedespărţită treimea Binelui, Frumosului şi Adevărului. Aceasta atât în planul operei, cât şi în cel al creatorului şi al receptorului. „Poate fi – se întreabă el – marele artist şi vulgar carierist, lepră, trădător (al altora şi al propriei sale personalităţi)?“ Răspunsul e, fireşte, negativ, deoarece: „Infracţiunile spirituale (nu simplele infracţiuni de drept comun) pătrund în chip tainic în operă printr-un straniu efect al comunicării celor două idioame (natura omenească, natura artistică) şi ajunge o cantitate infimă de spurcăciune pentru a strica iremediabil gustul întregului.“

Steinhardt a găsit în marea poezie o cale profană spre mântuire: „vremelnicia e partea paharului nostru: de n-o fi cumva poezia deschiderea nouă îngăduită către cele netrecătoare şi necotropite de făţărnicie, de hidoşenie şi cruzime“. Dar moralistul şi monahul de la Rohia nu a pretins literaturii să fie un catehism al ascezei. Ca şi Jurnalul fericirii, cărţile lui despre literatură iau apărarea, prin artă, a „bucuriilor simple“, veştejesc „falsul idealism“ care „priveşte cu dispreţ pâinea şi cele materiale“ (după cum călugărul nu încuviinţează mohorala şi încruntarea în existenţa zilnică a purtătorilor rasei), evocă, într-un rând – nu fără o anume uman-prea umană, dar şi estetă nostalgie –, bucatele şi băuturile „Paradisului General“ al lui Cezar Petrescu, amintitor de vremuri când oamenii ştiau (şi fiindcă puteau!) să preţuiască „la douceur de vivre“.

Pentru Steinhardt umanistul, orice creaţie a minţii şi sufletului e „condamnată la sens“: „Trăim printre obiecte şi materie [...], însă obiectelor şi materiei le dăm sens, faptele noi le clasificăm, între desfăşurări şi opţiuni aşezăm borne, bariere, puncte, virgule.“ Reitatea („la choséité“), „şcoala privirii“, tehnicile „textualist-structuraliste“, metodele cantitativiste din studiul istoriei sunt taxate de el de reducţionism, limitate cum sunt la „materialitatea imediată“. Imperativul „condamnării la sens“ guvernează şi judecăţile de valoare ale criticului, pentru care literatura şi arta nu fac două parale dacă nu pun umărul la perfecţionarea persoanei umane şi nu-i apără valorile de căpetenie. De la început până la sfârşit, opera lui N. Steinhardt ni se înfăţişează ca o axiologie militantă (adjectivul acesta, compromis ca atâtea altele în regimurile de dictatură, nu poate fi ocolit când la mijloc e o operă ca aceasta; dimpotrivă, o asemenea vecinătate îi restituie încărcătura originară şi o aşază în proximitatea acelor valori pe care eseistul le scria cu majusculă). Rostirile sale sunt nişte „didahii“ moderne, ascultând de un meşteşug retorico-stilistic propriu, de departe identificabil prin tehnica specială a edificării, prin efectele de reduplicare şi insistenţă (exemplul care îmi vine în condei sunt seriile de atribute prin care e definit un fenomen, rezultate din scotocirea tuturor cotloanelor limbii), prin multitudinea mijloacelor de persuasiune ce nu lasă cititorului nicio posibilitate de a se eschiva sau de a scăpa neclarificat şi mai ales nemotivat şi nemobilizat. Verbul lui Steinhardt nu ceartă (sau dacă o face, mustrarea porneşte dintr-o totală umilitate), ci deschide ochii, îl ia pe cititor de mână spre a participa alături de el la aflarea drumului şi a adevărului, îi este „frate“, cum nu baudelairian, dar cronicăreşte şi creştineşte i se adresează; nu aulic, catedratic sau de la înălţimea amvonului, ci din imediata şi smerita vecinătate, traducându-i semenului, într-un limbaj accesibil şi mai ales viu, tâlcuri religioase, morale, filozofice.

„Didahiile“ sale nu pornesc de la citatul evanghelic (ca de atâtea ori în Jurnalul fericirii), ci de la literatura profană. Pentru aceasta, lectura critică este una selectivă. Eseistul (oricât l-ar acuza unii de excesivă generozitate) nu scrie decât despre opere şi autori care nu coboară sub un anumit prag valoric. După ce s-a asigurat că autorul cărţii nu este atins de „spurcăciunea“ care „strică gustul întregului“, moralistul îşi caută bunul său, cu care se precipită spre a-i trage în comentariu întreaga sevă sau mai ales pentru a-l potenţa, ducându-i mai departe, în coautor, semnificaţiile. De cele mai multe ori, cărţile despre care scrie se constituie în texte/pre-texte pentru imperativele propriei conştiinţe şi acţiuni a comentatorului. Care este interesat nu atât de tehnicile literare în sine cât de sensul demonstraţiei pe care acestea o fac posibilă. Izolează un aspect (o idee, o situaţie, un personaj), pe care îl „îmbogăţeşte“ precum fizicienii uraniul, ia pe cont propriu chestiunile lăsate deschise sau numai schiţate de autor, ducându-le la ultimele consecinţe neliniştile iscoditoare. Doar trei exemple din zecile ce pot fi aduse: în Refugiile lui Buzura dă peste întrebarea „Ce fel de oameni suntem, Dumnezeule, ce fel de fiinţe? Până unde o să coborâm?“ „Loc este, încă din plin – vine prompt răspunsul –, istoria universală demonstrându-ne că asemenea coborâri se efectuează pe trepte fără de sfârşit. Singură catastrofa, când sunt lăsate în voia lor, le pune, pustiitor, stavilă.“ În Orgoliile aceluiaşi întâlneşte păcatul „de stânga“ (potrivit clasificării din Jurnal) al delaţiunii, şi apasă pedala: turnătoria este „cea mai mişelească dintre turpitudini şi cea mai lugubră dintre întunecimile ce pot năpădi sufletul omenesc“. Reciteşte Moromeţii, dar parcă anume pentru a se opri asupra unui personaj episodic, Guica, prin mijlocirea căruia deduce că romancierul a intenţionat să facă dovada existenţei reale a răului absolut, împotriva opiniei comune că acesta nu s-ar găsi în lume „în stare nealterată şi neîndulcită, neatenuată, neamalgamată cu alte elemente“. Comentariul bate însă şi mai departe: Guica e simbolul „imanentismului integral“, e o „formă extremă a imanenţei opacităţii şi sordidului“ şi „tabloul unei iremediabile înfrângeri a omenescului“.

Strategia aceasta a selecţiei şi interpretării potrivit unei „tematici“ a urgenţei (n-am socotit necesar să subliniez cât de actuale erau şi sunt încă digresiunile citate mai sus) cuprinde în raza sa şi opere neliterare. Astfel, dificila teoremă a lui Gödel, pe care Steinhardt o apropie în chip neaşteptat de teoria blagiană a minus-cunoaşterii, îi serveşte spre a demonstra că dogmatismul şi totalitarismul sunt „monologale“, iar din dialogul Apologia lui Socrate scoate o insolită „lecţie“: „Ceea ce nu au înţeles acuzatorii şi judecătorii lui [Socrate] este că semenul nostru are dreptul să fie altfel decât noi; neidentitatea de păreri, gusturi şi obiceiuri şi moduri de a raţiona nu constituie un temei pentru o sentinţă capitală. Şi acei care nu-s ca noi au dreptul la viaţă. Aceasta-i lecţia procesului intentat lui Socrate. Ea mai poate fi formulată şi în acest chip: oamenii au dreptul la diversitate. Dacă ne arogăm dreptul de a ucide, cu sau fără forme legale, pe cei a căror vină este că au altă perspectivă şi viziune a vieţii decât noi, s-a zis cu civilizaţia.“

În cărţile criticului mişună asemenea interpretări creatoare şi militante, alcătuind o colecţie de „pilde“ care vizează Răul. Nu însă unul abstract, acronic şi atopic, ci Răul în carne şi oase, circumstanţiat acum şi în imediata realitate, presant, provocând pe celălalt versant al comentariului intervenţia alertată, cerând soluţia salvării. Eseurile lui critice actualizează iarăşi şi mereu corola virtuţilor cardinale şi dau o luptă bărbătească pentru reabilitarea lor. Apelăm din nou la exemple. Un eseu critic, relevant încă din titlu („Eroism şi nobleţe“) prelungeşte ecoul lecturii către tema atât de aprigei lupte a lui N. Steinhardt pentru reabilitarea valorilor morale: „S-a creat în veacul nostru un curent care de la Jean Giono încoace a proslăvit sănătoasa frică şi a ridiculizat şi osândit foarte de sus eroismul. E o eroare şi un rău. Elogiul indiferentismului ori teoria măgarului viu superior leului mort îndrumă numai către surparea libertăţii şi înlesneşte treaba agresorilor şi a tiranilor. Curajul rămâne calitatea de frunte a omului şi condiţia păstrării independenţei sale.“ Altă dată, Călătorie spre mine însămi de Ileana Mălăncioiu îi prilejuieşte câteva reflecţii despre condiţia etică a creatorilor, care „se cade să aibă talent, cât mai mult, dar mai întâi să fie vii, puternici şi pe cât cu putinţă mai netemători, mai neînduplecaţi de ce-are să se spună, cum au să fie interpretate vorbele lor“.

Înţeleptul hârşit în ale scrisului îşi îngăduie câteva „sfaturi pentru tinerii scriitori“. Ce puteau fi acestea, venind de la un om ca N. Steinhardt, decât îndemn la curaj, originalitate („nu fiţi papagali, maimuţe, hârtie carbon“, poetul „nu e tipicar, lozincar stereotip, complezent, grijuliu de ce are să spună“ etc.), fidelitate faţă de sine („A nu săvârşi nimic de care să-ţi fie apoi scârbă ori ruşine“)? Glosele lui ne propun, nu în ultimul rând, şi acest lucru: un cod deontologic al scriitorului, potrivit căruia totul trebuie spus pe şleau, fără îndurare, fiindcă arta este pentru N. Steinhardt cea mai gravă şi responsabilă dintre îndeletniciri.

Unul dintre cele mai frumoase (în sens steinhardtian: adică şi bun, şi adevărat) eseuri pe care le-a scris e „Suflet de rob sau Taina libertăţii“, care ar merita să fie citat în întregime. Acesta ne dă măsura staturii moral-spirituale a lui Steinhardt şi explică definitiv tăria cu care el a înfruntat istoria ultimei jumătăţi de veac. „Nu voi înceta să tot repet“ – spune el dintru început, evocând celebra frază a lui Brice Parain, pe care „nu mă satur a-l cita“ – „că taina libertăţii nu-i alta decât curajul de a înfrunta moartea“. Nu alta este taina „didahiilor“ sale.

În finalul acestor pagini introductive, mă întreb încă o dată dacă între Steinhardt cel de după 1964 şi cel de până la 1947 există o ruptură. Prima oară mi-am pus această întrebare în studiul din R.I.T.L. şi am răspuns atunci negativ. În postfaţa sa la volumul În genul... tinerilor, Dan C. Mihăilescu (referindu-se, evident, mai ales la cartea pe care o postfaţează) e de părerea opusă, pe când George Ardeleanu îmi dă dreptate. Recitirea recentă a scrierilor de juneţe mi-a consolidat opinia de acum zece ani. Cel de-al doilea Steinhardt nu înseamnă decât maturizarea firească a primului – sub impactul noilor experienţe existenţiale, culturale şi spirituale prin care i-a fost dat să treacă.

Nicolae Mecu

65 Nu găsesc de prisos a transcrie aici „Concluzia“ de la volumul postum Monologul polifonic (din care sunt preluate şi cele mai multe citate care urmează în text) : „După cum am procedat şi în Critică la persoana întâi, cer voie să închei şi volumul de faţă cu un soi de scurtă «învăţătură», de «morală». Recurg la două citate din Sculpting Time, cartea lui Andrei Tarkovsky. Primul citat : «Ţelul artei este să-l pregătească pe ins pentru moarte.» Al doilea : «Numai arta, prin şoc şi catharsis, se învredniceşte de capacitatea facerii sufletului omenesc receptiv la bine.» Deopotrivă, în amurg, cred şi eu.“

Revista burgheză

Bucureşti, 1934-1935

N. Steinhardt colaborează pe întreaga durată de apariţie a revistei

Admiratorii Domnului Paul Valéry

Asemenea capodoperei, despre care Goethe spunea că e aceea în care oricine găseşte ceva frumos, Domnul Paul Valéry e unanim admirat din diferite puncte de vedere. Acest surprinzător acord a reuşit să-l impună alegerii Academiei Franceze, consacrându-i astfel – definitiv – faima, şi merită să fie cercetat mai de-aproape în următorul

Tablou
al admiratorilor Domnului Paul Valéry

A
Cei ce nu l-au citit

1. Cei care admiră pe orice membru al Academiei Franceze;

2. Duşmanii Academiei Franceze, ca să dovedească imparţialitatea lor;

(De altfel nu există decât adversari vremelnici ai Academiei Franceze, dovadă Zola, care după ce o batjocorise făcuse tot posibilul ca să facă parte dintr-o adunare despre care Dumas fiul zicea că e mereu plăcut să ştii că te afli într-o societate mărginită la 40 de membri.)

3. Cei care îl admiră pe Paul Valéry cum l-ar admira pe Armand Dabry (nume fictiv), dacă l-ai pronunţa cu un anumit accent;

4. Cei care au aruncat ochii asupra unui articol despre P. Valéry;

5. Cei care au văzut la o librărie sau într-o bibliotecă o carte de P. Valéry şi şi-au zis: trebuie să fie bun, aş trebui să-l citesc (în orice caz să-l laud!);

6. Cei ce au fost impresionaţi de o reclamă mare a unei cărţi de Paul Valéry într-un ziar sau într-o revistă;

7. Cei care au în familie un băiat inteligent care îl admiră pe Paul Valéry (băiatul inteligent intră într-una din categoriile de mai sus sau mai jos);

8. Politicienii toţi, mai ales extremiştii (dar nu mai puţin democraţii), pentru care e o necesitate să admire pe P. Valéry (mai ales dacă, din întâmplare, au dat peste un citat de el);

9. Muritorii de foame, care sunt plătiţi să-l laude prin reviste şi jurnale;

10. Comuniştii inculţi (sunt marea majoritate) care ţin să zică: cultura burgheză e putredă, dar Paul Valéry e un om inteligent;

N.B. Fenomenul are un caracter mai general. Oamenii de dreapta se cred şi ei obligaţi să admire ca scriitori comunişti ca Victor Marguerite sau Panait Istrati, care în realitate sunt scriitori proşti.

11. Doamnele din societate, la care vine P. Valéry;

12. Invitaţii celor din grupul de mai sus;

13. Rudele celor din grupul imediat superior (care, deci, au o rudă care e invitată într-un salon în care vine P. Valéry. Serviciul făcut în acest caz de scriitor e prea mare ca să nu-l răsplăteşti măcar cu atât de puţin);

14. Cei care au auzit că P. Valéry e primit în „saloanele pariziene“;

15. Tineretul sportiv (de ambele sexe) care nu citeşte nimic, dar care totuşi simte nevoia să poată cita numele unui autor cel puţin; îl alege pe P. Valéry pentru că s-a răspândit zvonul că e împotriva inteligenţei (!);

16. Invertiţii (de ambele sexe) – de ce, nu ştiu, pentru că Paul Valéry nici n-a scris despre ei, nici nu-i simpatizează (poate pentru că unii îl confundă cu André Gide sau Marcel Proust, ale căror nume sunt deseori citate împreună cu al lui – iar nu ştiu de ce – probabil pentru că răposatul Paul Souday a scris – de data aceasta cunosc cauza: din nepricepere – un triptic: Gide-Proust-Valéry);

17. Opinia Publică (cu O mare şi P mare), care de asemeni admiră Progresul, pe Ford, Fata-Mamă, Filmul în culori, Naţiunile oprimate şi pe Greta Garbo;

18. Englezii (dintre aceştia unii au încercat, cred, să-l citească, dar n-au priceput limba);

19. Americanii, care admiră orice şi pe oricine, mai ales dacă e prost;

20. Femeile care intră într-una din cele două categorii de mai jos:

21. Englezoaicele (Isn’t he a lamb, darling!)66* şi americancele (Attaboy! Isn’t he o.k. honey?)67*;

22. Teozoafele (şi Teozofii);

De asemeni, cei (sau cele) care seamănă cu aceste două eroine ale unei piese de Galsworthy:

„LADY A. Minunat! (Ridicând un deget.) Ai luat-o din Bergson, Meg! Nu-i aşa că-i minunat?

MARGARET. Da; l-ai cetit vreodată?

LADY A. Ei – nu.“

23. Francmasonii (probabil pentru că e ezoteric);

24. Germanii (care admiră toţi scriitorii francezi proşti din principiu – începând cu Georges Ohnet atât de iubit de Kaiserul Wilhelm al II-lea, probabil din masochism patriotic);

25. Rabindranath Tagore şi Contele Keyserling, primul ca să nu rupă orice legătură cu Occidentul, regiune în care i se vând multe cărţi (şi chiar producătoare de premii), al doilea din motivul arătat la Nr. 24 şi pentru că simte că are de-a face cu un Înţelept, fie el şi fără barbă;

26. Dl Salvador de Madariaga, pentru că domnul Ambasador vede scăpărând din mustăţile Domnului Paul Valéry trăsnete, spre marele bine al omenirii (argumentul e autentic şi se găseşte în corespondenţa „pacifistă“ dintre cei doi, care a fost publicată de Institutul menţionat la Nr. 37, vol. I, p. 93);

27. Toţi Şefii de stat, care trebuie fiecare să admire cel puţin un scriitor, şi l-au ales pe Paul Valéry pentru că din toate punctele de vedere e cel mai nimerit. Acum nu mai sunt obligaţi să admire nici pe Nietzsche, nici pe Kropotkin, care, oricum, erau compromiţători, nici pe d’Annunzio, care, oricum, era citit şi de alţii, deci periculos;

28. Toţi profesorii de la alte facultăţi decât cea de Litere (şi pentru ei e o necesitate să admire minimum un scriitor);

29. Dl André Maurois (care speră să intre la Academie şi sacrifică zilnic pe Altarul Prostiei, deocamdată degeaba);

30. Toţi evreii, pentru că îl admiră André Maurois – alias Hertzog;

30 bis. Aceiaşi (pentru că poate că e ovrei... Ce „poate“?! Sigur că e ovrei!);

31. Toţi antisemiţii: că de ce să-l admire numai evreii?! Când el e de fapt rasist şi fascist!

32. Toate guvernantele;

33. Toate mamele: ce! sunt ele mai prejos decât Fräulein sau Mademoiselle?

34. Toţi bibliofilii (cărţile lui Valéry sunt rare, epuizate, scumpe şi apărute în ediţii cu numerotaţii variate);

35. Deci librarii;

35 bis. Arhitecţii (din solidaritate profesională faţă de unul din ei ajuns departe, pe alte tărâmuri);

36. Aşa-zişii iubitori de cultură orientală, pentru că a prefaţat o traducere din limba chineză (nu cred însă că adevăraţii chinezi, care sunt nişte oameni foarte onorabili, să-i acorde o consideraţie specială. Poate, cel mult, să-l admire chinezii suspecţi, adică studenţii chinezi de la Paris şi Berlin);

37. Coasta de Azur (unde P. Valéry va conduce un Institut de Cultură Mediteraneană, de care va rămâne în veci legat numele marelui iubitor de cultură. Dl ministru Anatole de Monzie, mare Republican în faţa Ziditorului);

38. Săracii: pentru că bogaţii or fi ei proşti şi scârboşi, dar e bine să ştii că pe unul din ei îl poţi simţi alături de tine şi tu;

39. Croitoresele şi clientele lor;

40. Femeile isterice (vorbind la propriu, nu la figurat);

41. Spaniolii (îl confundă cu Valéry Larbaud?);

42. Portughezii (pentru că a lăudat pe unul din dictatorii lor, pe cel din urmă; după cum a lăudat şi pe reprezentanţii democraţiei din alte ţări; de aceea e admirat de toate nuanţele politice, ceea ce explică Nr. 8 de mai sus);

43. Mussolini (pentru că îl laudă Bergson şi pentru că pe Bergson îl laudă Sorel şi pentru că Sorel... et pour cause);

44. Cei care l-au întâlnit vreodată sau au stat alături de el la un restaurant sau în tren sau aiurea, şi pot spune: am stat lângă el. Ce om!

45. Guvernul francez (pentru că nu-l înjură, adică Paul Valéry pe guvern);

46. Toate guvernele tuturor ţărilor (din complezenţa ce-şi datoresc reciproc statele – v. şi dreptul de respect al statelor între ele);

47. Pacifiştii (pentru că Paul Valéry face parte din organizaţia de Cooperaţie Intelectuală Internaţională, instituţie din cele mai inofensive, mai selecte şi mai producătoare de subcomisiuni);

48. Antipacifiştii (pentru că îl laudă Bergson, pe care îl laudă Sorel etc. – v. mai sus Nr. 43, pentru că e academician şi e socotit ca om de lume);

49. Parlamentul Statului liber al Irlandei (pentru că-i corsican şi Corsica e tot o insulă catolică şi oropsită);

50. Italienii (pentru că e corsican deci de fapt italian);

51. Toţi prietenii Italiei (pentru motivul de mai sus);

52. Francezii (pentru ca să dovedească cum că nu e italian sau mai bine zis că e Corsica franceză);

52 bis. Toţi prietenii Franţei (Vive la France! Vive la Culture française!);

53. Regaliştii (deoarece Corsica a dobândit-o Regele Ludovic XV, nu Republica!);

54. Republicanii (ca să dovedească cum că în literatură ei sunt imparţiali şi e atât de plăcut pentru un suflet republican să poată admira un scriitor elegant);

55. Peninsula Scandinavă (pentru că i se va da Premiul Nobel);

56. Ziariştii (când n-au ce scrie);

57. Dnii Emil Ludwig şi Stefan Zweig (în aceeaşi situaţie);

58. Domnişoarele (deoarece cred că e imoral);

59. Cei care au asistat la o recepţie la care Paul Valéry a recitat din versurile lui;

59 bis. Rudele acestora;

60. Dnii Roosevelt, Einstein, Ed. Herriot, Muşanov (Malinov sau Gheorghiev), MacDonald, Léon Blum, Stalin şi Venizelos (v. Nr. 18, 19, 27, 37, 45, 47, 54, 78);

61. Medicii şi avocaţii (care au nevoie în cabinetul lor şi de câteva cărţi literare şi se gândesc că cel mai bine face Paul Valéry);

62. Cocotele elegante (pe ale căror etajere şi mescioare trebuie să se afle câteva cărţi: rare, indecente şi grave. Paul Valéry nu poate lipsi, e ideal pentru ultima categorie);

63. Premianţii tuturor liceelor, care neavând nici timp, nici răbdare să citească un autor literar, şi totuşi cultura generală cerând acest lucru, îl aleg pe Paul Valéry ca fiind cel mai greu şi mai de efect;

64. Studenţii în acelaşi caz;

65. Elevii repetenţi, ca să arate că lor nu le displac cărţile, ci numai cărţile de şcoală care sunt prost scrise, pe câtă vreme literatura adevărată, un Paul Valéry...

66. Vizitatorii staţiunilor balneo-climaterice, pentru că e elegant să te plimbi cu un volum de Paul Valéry în mână;

67. Artiştii de toate categoriile (pictori, sculptori, muzicanţi, actori) din acelaşi motiv (ei se plimbă mai ales cu Eupalinos) şi pentru că au auzit că admiră tare arta şi susţine (chiar) poezia, pură (!);

68. Cei care vor să scrie despre autorul lor favorit: El.

69. Cei cărora le place L’amant de Lady Chatterley (de ce le place în mod necesar şi Paul Valéry?);

69 bis. Publicul care a mers la o conferinţă despre Paul Valéry pentru ca să se instruiască admiră pe cel despre care s-a vorbit pentru ca să dovedească instrucţia lor;

70. Moderniştii, pentru că e cel mai modernist dintre modernişti şi l-a înjurat pe Anatole France;

71. Clasiciştii şi oamenii de modă veche, ca să arate că şi printre moderni sunt spirite pe care sunt capabili să le înţeleagă;

72. Criticii literari francezi, pentru că „a ştiut să unească modernul cu arta noastră clasică“!

73. Cuconetul (pentru că se îmbracă bine şi are o figură interesantă);

74. Marea Industrie (pentru că are idei serioase şi a dat dovadă de un bun spirit comercial, exploatându-şi bine marfa; sau: Prin Modernism la Glorie şi Avere);

75. Preoţii catolici (pentru că poezia lui e ca limba latină; n-o înţelege nimeni, şi deci nu e periculoasă);

76. Părinţii (ca să facă plăcere copiilor lor sau, dimpotrivă, ca să dovedească copilului căruia nu i-ar place Paul Valéry că ei respectă oamenii mari, nu ca generaţia de astăzi care n-are respect pentru nimic şi-şi permite să-şi bată joc de Domnul Paul Valéry – e cazul tatălui meu);

77. Marea masă a oamenilor buni, care admiră pe oricine;

78. Fotografii (fotografiile lui Paul Valéry apar des);

79. Napoleon, Goethe, Carlyle, Washington şi Sun-Yat-Sen, care desigur că, dacă ar mai fi trăit, l-ar fi admirat pe Dl Paul Valéry;

80. Gangsterii şi escrocii (pentru că simt că e unul de-al lor).

B
Cei care l-au citit în parte.

81. Cei indicaţi (cu toate rezervele) mai sus la Nr. 9 şi 18.

C
Cei care l-au citit (sau sunt presupuşi că au făcut aşa).

82. Dl Gustave Cohen, profesor la Sorbona, care i-a consacrat un studiu şi un curs – de ce? Pentru că:

a) de ce nu i-ar consacra?

b) pentru ca să aibă lume în sală (şi în primul rând pe P. Valéry);

c) pentru ca să fie primit în lumea bună;

d) altceva ce să scrie?

e) nu riscă să fie contrazis şi hărţuit cum ar fi fost dacă l-ar fi împins Necuratul să editeze pe Pascal sau să adnoteze La fable des abeilles;

f) pentru motivul arătat supra la Nr. 30;

g) pentru ca să se puie bine cu tineretul şi pentru că o să fie o lovitură!

83. Dl Gabriel Hanotaux, academicianul care i-a adresat discursul de primire – din politeţă;

84. Autorii de manuale, recenzii şi istorii literare, în care e cuviincios şi prudent să lauzi pe toată lumea;

85. Nebunii şi cei cu totul lipsiţi de orice gust literar şi cultură (relativ destul de puţini la număr şi al căror grup n-ar prezenta o prea mare însemnătate dacă nu s-ar cuprinde aci critici literari care, cum se spune, dau tonul – şi, fireşte, cititorii acestora).

D
86. Şi – last [but] not least – Domnul Paul Valéry însuşi.

Gloria, marea glorie de astăzi a lui Paul Valéry înseamnă o înfrângere pentru toţi oamenii normali, care au rămas reci faţă de autorul lansat de isteria colectivă a unui tineret dezechilibrat şi dezamăgit, de leşinurile cucoanelor din lumea interlopă şi pleava saloanelor, de reclama abilă şi – mai ales – de prostia celor mulţi.

Sol al unor femei savante de ambele sexe căzute în extaz, poetul ermetic a fost chemat să reprezinte subt cupola de pe cheiul Conti generaţia modernă. Lucru de care el a profitat pentru a-şi croi o specială haină verde şi a-şi plimba figura plictisită prin cercurile elegante, sălile de conferinţe şi locaşurile palabrelor internaţionale.

Ajutată de tropăiturile jurnaliştilor, de zâmbetele doamnelor din societate, de felicitările subtile ale unor filozofi eterici, de snobii de toate felurile (şi mai ales de Academia ce nu putea rămâne rece la afectaţiunile creaţiunii supramoderne), de lipsa de cultură şi gust a ultimilor ani, gloria lui Paul Valéry înseamnă cel mai mare succes al escrocheriei literare de mare avânt.

I (1934), nr. 1, 5 nov., pp. 15-21.

66* „Nu-i aşa că-i o comoară, dragă !“ (engl.) (n.ed.).

67* „Bun băiat ! Nu-i aşa că-i OK, scumpo ?“ (engl.) (n.ed.).

Obiceiuri şi tradiţii engleze

Pitorescul în Parlament

Parlamentul englez, care e alcătuit din două adunări, Camera Lorzilor şi Camera Comunelor, oferă cercetătorului caracterului britanic un număr mare de obiceiuri şi tradiţii, punând bine în vileag caracterul instituţiunilor ţării. În Anglia, forma nu e dispreţuită; tradiţia are toată însemnătatea şi amândouă concură pentru a da oamenilor care alcătuiesc la un moment dat o instituţie oarecare sentimentul permanenţei şi superiorităţii acesteia. Oamenii îşi dau seama că voinţa lor nu poate fi nemărginită. Semnele exterioare le reamintesc în fiece clipă datoria lor. Astfel încât reuşesc să impună o demnitate, un simţ al răspunderii şi o seriozitate ce nu pot fi contestate. Distractive sau pitoreşti pentru cei ce le privesc din afară, ele nu sunt mai puţin profunde, cu alte cuvinte trăsături adânci ale sufletului naţiunii.

Camera Lorzilor

Tronul. – Primul lucru care izbeşte pe vizitatorul acesteia e tronul Regelui, simbolul aceluia care e pivotul Statului şi totdeodată primul dintre cele trei corpuri care formează Constituţiunea. Tronul rămâne neocupat, exceptând ceremoniile de deschidere şi închidere ale sesiunilor legislative, când Suveranul îşi face apariţia în mare pompă şi ţinută complectă (FULL DRESS).

Sacul de lână. – Ceva mai jos decât tronul se află o bancă, iar pe aceasta o pernă. Ce e perna? THE WOOLSACK e de fapt, cum o arată numele, un sac de lână. E făcut din lână englezească luată de la miei aleşi din turme speciale, în fiecare primăvară câte una nouă. El e semnul avuţiei care a fost înainte vremuri cea mai însemnată a Angliei. Tradiţia menţine şi astăzi pentru Lordul Cancelar, preşedintele Camerei Lorzilor, obligaţia de a sta pe o pernă umplută cu această lână. Perna e adusă în şedinţă odată cu preşedintele, care ia loc pe dânsa, formula pentru desemnarea deschiderii şedinţei în reportagii fiind: Lordul Cancelar a luat loc pe sacul de lână la ora...

Black Rod. – Deschiderea sesiunilor se face de către Rege în Camera Lorzilor, unde atât el, cât şi membrii familiei regale şi toţi lorzii pairi apar în haine de ceremonie garnisite cu hermină. Toţi cu coroanele68 în cap, strălucind de pietre preţioase. Membrii Camerei Comunelor se află în acest timp în sala lor de şedinţe. De cum Regele intră în clădirea Parlamentului şi pe când se află în garderoba unde schimbă uniforma militară (de obicei acea de amiral) cu care a venit într-o haină de gală. Lorzii trimet un sol deputaţilor. Solul e BLACK ROD, numit astfel după un bastonaş lung, negru şi subţire pe care îl ţine în mână. BLACK ROD bate de trei ori la uşa Camerei Comunelor. SPEAKER-ul, adică preşedintele Camerei întreabă: Cine e? Răspunsul îl dă comandantul gărzii militare a Camerei cu cuvintele: BLACK ROD doreşte să intre. Să intre, încuviinţează SPEAKER-ul, şi delegatul Lorzilor înaintează până la punctul numit THE BAR, dincolo de care începe incinta în care numai deputaţii pot intra. De la locul unde s-a oprit, BLACK ROD transmite invitaţia Lorzilor după un tipic invariabil căruia i se conformează şi răspunsurile SPEAKER-ului. După care preşedintele Camerei Comunelor şi deputaţii se îndreaptă către Camera Lorzilor, în a cărei incintă nici ei n-au voie să intre, ci rămân deoparte69.

Camera Comunelor

Un spirit superficial ar putea crede că în adunarea populară formele sunt excluse, ceremoniile reduse la minim şi formulele înlăturate. Adevărul e altul. Poporul englez e în întregimea lui pătruns de necesitatea instituţiunilor care-i dau măria şi sensul. Camera Comunelor posedă o colecţie aproape nesfârşită de obiceiuri şi reguli, la a căror exactă menţinere deputaţii veghează cu energie şi dragoste.

Spre deosebire de sălile de şedinţe ale adunărilor parlamentare din celelalte ţări ale zilelor noastre, amândouă camerele engleze sunt dreptunghiulare şi nu au tribună. Deputaţii asistă la şedinţe înşiruiţi de o parte şi de alta a sălii, de-a lungul băncilor aşezate în amfiteatru. În fund e scaunul70 în formă de tron gotic, pe care şade curiosul preşedinte al acestei adunări, denumit SPEAKER-ul.

SPEAKER71, deşi nu rosteşte niciodată un discurs şi vorbeşte cel mai puţin. SPEAKER-ul e îmbrăcat într-o largă robă neagră şi poartă pe cap o perucă încreţită de mătase albă ce-i cade în două fâşii pe piept. El poartă mereu acest vestmânt solemn. În faţa lui, şi între cele două rânduri de bănci, e un spaţiu gol, un fel de coridor. O parte a acestuia e ocupată de o masă lungă, dreptunghiulară şi ea, în jurul căreia stau secretarii adunării (THE CLERKS) care nu sunt deputaţi, ci funcţionari angajaţi şi fără caracter politic. Socotind dreapta şi stânga după SPEAKER, la dreapta lui e prima bancă a părţii guvernamentale rezervată miniştrilor72, iar la stânga lui stau fruntaşii opoziţiei, cărora le este rezervată prima bancă a părţii lor. Chiar dacă deputaţii guvernamentali sunt atât de numeroşi încât nu încap în băncile din dreapta, cum se întâmplă în actuala legislatură unde conservatorii au o imensă majoritate, ei au grijă să se aşeze în băncile din fund, lăsând din deferenţă primele locuri adversarilor lor politici.

Buzduganul. – Pe masă, chiar în faţa SPEAKER-ului, stă un buzdugan încoronat şi încrustat cu pietre preţioase. Prezenţa acestui buzdugan – THE MACE – e absolut necesară ţinerii şedinţelor. Ca şi sacul de lână din Camera Lorzilor, şi el e adus în sală odată cu preşedintele adunării, şi anume îşi fac intrarea deodată, dar SPEAKER-ul cu câţiva paşi în urmă. De asemeni THE MACE e scos la închiderea şedinţei. Pentru prima dată în istoria Angliei, acum un an, un deputat laburist a crezut că face un act de bravură şi de spirit luând MACE-ul în mână şi încercând să fugă cu el, spre a împiedeca ţinerea şedinţei. Fireşte că n-a reuşit să iasă din sală, şi celebrul buzdugan a fost repus cu toată cinstea la locul cuvenit.

Bariera. – La capătul spaţiului dintre cele două rânduri de bănci, numit THE FLOOR – pardoseala Camerei –, se afla pe vremuri o barieră, care marca începutul incintei rezervată exclusiv deputaţilor. Astăzi bara propriu-zisă nu se mai află în locul unde era aşezată înainte, dar locul acesta a fost păstrat şi desemnat cu acelaşi nume, jucând acelaşi rol pentru delimitarea incintei. Atâta timp cât cineva vorbeşte, nimeni nu are voie să treacă pe această FLOOR, prin acest spaţiu. Cu alte cuvinte nimeni nu poate trece prin faţa SPEAKER-ului în timpul unei cuvântări. Acesta e poate motivul pentru care acordarea cuvântului de către SPEAKER se numeşte şi cedarea pardoselii (d. ex. el spune: Onorabilul membru pentru cutare district has the floor73). Dar dacă un deputat doreşte să ajungă la locul lui în cazul că a întârziat şi discursurile au început? În acest caz el trece dincoace de bară, unde deşi e văzut de SPEAKER nu contravine regulii, căci numai de la THE BAR încolo se socoteşte incinta. Dincoace de barieră preşedintele e presupus că nu-l vede, printr-un procedeu frapant de ipocrizie formală.

Disciplina. – Membrii care doresc să vorbească se ridică în picioare de la locul lor şi aşteaptă ca SPEAKER-ul să le acorde cuvântul. Dacă, dintr-odată, se scoală mai mulţi e lucru obişnuit ca cel mai puţin însemnat să cedeze cuvântul omului de stat mai important, dar dacă mai mulţi rămân în picioare, SPEAKER-ul decide prin cuvintele: „Onorabilul membru pentru (cutare loc) are pardoseaua“74.

E caracteristic pentru Camera Comunelor felul în care membrii ei îşi vorbesc unul altuia. Prima regulă de bună purtare e aceea care vrea ca toate discursurile să fie adresate numai DOMNULUI SPEAKER. Ca atare ele nu încep cu vorba clasică:

Domnilor, şi nici măcar: Domnule preşedinte, domnilor deputaţi, ci exclusiv: Domnule Speaker. Nici în decursul vorbirii deputatul nu va spune: Am văzut, domnilor, sau: Aşadar, domnilor, va spune mereu: Deci, domnule Speaker, sau: Voi mai adăuga, domnule, ş.a.m.d.75 A doua regulă interzice cu severitate întrebuinţarea numelui personal al deputaţilor. La aceştia te referi menţionând locul unde a fost ales ca membru în parlament76 şi pe care îl reprezintă77. Spui, bunăoară: Onorabilul membru pentru Brighton, sau pentru Manchester. Singura excepţie admisă se realizează atunci când un deputat refuză cu încăpăţânare să asculte de ordinul (THE RULING) dat de SPEAKER. Atunci ceilalţi deputaţi strigă: Numele! Numele! şi SPEAKER-ul are dreptul să pedepsească pe cel nedisciplinat, spunând (d. ex.): „Cu regret mă văd obligat să numesc pe onorabilul membru pentru X.“ Şi îl numeşte: „Mr. John Redmond refuză să dea ascultare ordinului meu.“ În această ipoteză unul din membrii Guvernului propune, susţinut de un alt deputat mai însemnat ca onorabilul membru recalcitrant să fie pedepsit prin excluderea de la şedinţe pe un timp determinat. Nu SPEAKER-ul pronunţă sentinţa, ci Camera votează, votul fiind totdeauna nefavorabil ofensatorului, deoarece una din cele mai puternice tradiţii ale Camerei e ascultarea desăvârşită faţă de preşedinte cunoscut pentru imparţialitatea sa. Când Irlanda trimetea – înainte de proclamarea sa ca stat independent – deputaţi în Parlamentul de la Westminster, delegaţii ei erau cei mai dezordonaţi şi făceau din neascultare un principiu. Excluşi, refuzau să părăsească localul Camerei. A fost nevoie de intervenţia manu militari a gărzii adunării. Şeful ei, un fost subofiţer, THE SERGEANT AT ARMS, şi subordonaţii săi se apropiau de deputatul respectiv. Gardienii erau nevoiţi să întrebuinţeze forţa sub ochiul necăjit al comandantului lor. Multe scene de această natură au avut loc în acele zile, spre regretul marei majorităţi care venera demnitatea Camerei.

Formulele de politeţă. – Nici deputaţii nu se numesc între ei78.

Ci, cu o formulă politicoasă a cărei întrebuinţare ridică nivelul discuţiilor şi impune o demnitate a vorbirii ce nu poate fi îndeajuns aprobată, îşi spun: Onorabilul membru pentru... (locul unde a fost ales). Dacă deputatul e militar (un fost ofiţer în Armată, Marină sau Forţa aeriană) se spune: Onorabilul şi galantul membru. Dacă e un om al legii are dreptul la Onorabilul şi învăţatul membru. Dacă are un titlu nobiliar79, cei ce se referă la dânsul vor spune: Onorabilul şi nobilul membru. Unui fost sau actual ministru i se spune: THE RIGHT80 HONOURABLE MEMBER.

Obiceiul cere ca discursurile să nu fie răsplătite cu aplauze, considerate ca nedemne. Deputaţii îşi manifestă aprobarea strigând: „HEAR! HEAR!“ (Ascultaţi!)

Dezaprobările se exteriorizează prin exclamaţia „Oh! Oh!“, alte cuvinte mai tari fiind necunoscute.

Ori de câte ori una din regulile Camerei e călcată, orice deputat atrage atenţia prin exclamaţia: „ORDER! ORDER!“, cerând astfel revenirea la ordine. (Aşa se întâmplă când un deputat ar trece prin faţa SPEAKER-ului sau ar pronunţa numele altui coleg...)

Alte două exemple de formalism pitoresc îl dau: galeriile publicului şi felul de referinţă la Camera Lorzilor.

Publicul invizibil. – În partea de sus a sălii Camerei Comunelor există galerii pentru lorzi, doamne şi reporteri. Mult timp galeria doamnelor avea gratii atât de dese încât acestea de abia puteau să vadă câte ceva. De când femeile au fost admise în Parlament, lucrurile s-au schimbat. Totuşi tradiţia cere ca şedinţele să fie ţinute în secret şi publicul care e admis în galerii e tolerat numai sub pretext că membrii Camerei nu-l văd. De îndată ce un deputat ar voi să spună: „MR. SPEAKER, I SPY STRANGERS“ (Domnule Speaker, mi se pare că văd străini), preşedintele e obligat să ordone gărzii comandate de THE SERGEANT AT ARMS să golească galeriile. De mult timp lucrul acesta n-a mai fost însă făcut, deputaţii afectând că nu observă prezenţa cuiva în galerii. Vizitatorii trebuie să rămână cât mai liniştiţi, astfel încât să nu atragă atenţia asupra prezenţei lor.

Un alt procedeu care n-a mai fost întrebuinţat de mult e dreptul SPEAKER-ului de a închide un deputat rebel în Turnul Orologiului81.

„Alt loc“. – E considerată ca neadmisibilă orice referinţă în Cameră la familia regală sau la Rege. SPEAKER-ul interzice mereu abaterile. Tot astfel deputaţii nu pot să se refere la Camera Lorzilor numind-o direct, ci numai cu parafraza: Alt loc.

Dacă un deputat doreşte să facă o aluzie la un discurs pronunţat în Camera Lorzilor, el va spune d. ex.: „Am remarcat, SIR, că s-a vorbit acum câteva zile în alt loc“... şi accentuează ultimele cuvinte pentru ca cei de faţă să înţeleagă despre ce e vorba.

Hausard. – Tot tradiţia face ca publicaţiile oficiale ale dezbaterilor Camerei să fie cunoscute sub numele de Hausard, după acel care a început publicarea lor în volume în a doua jumătate a veacului al XVIII-lea. Numele a rămas şi e exclusiv întrebuinţat până în zilele noastre.

Concluzie

Alese mai mult la întâmplare şi în număr foarte mic, exemplele de mai sus dovedesc caracterul tradiţional, pompos, al vieţii parlamentare engleze. Multora aceste formule, aceste eufemisme, aceste solemnităţi li se vor părea exagerate, de nu chiar inutile. Alţii vor merge mai departe şi considerându-le ipocrite vor cere înlăturarea lor, le vor batjocori. Amândurora n-ar trebui să le iasă din gând că Anglia e ţara unde respectul individului nu e o formulă goală, că Anglia e ţara unde libertatea e o realitate. Tradiţiile şi obiceiurile nu numai că n-au împiedecat progresul, ci au întărit simţul demnităţii omeneşti. În numele libertăţii nu trebuie să ceri despărţirea omului de tot ceea ce face nobleţea vieţii. Fanatismului mecanizării şi nivelării trebuie să i se opuie voinţa de a păstra acele instituţiuni maiestuoase al căror efect e favorabil naturii violente şi pripite a oamenilor. Un democrat, încercatul profesor francez de drept constituţional Joseph Barthélemy, a scris pagini aproape lirice despre preşedintele Camerei deputaţilor, singurul care poate veni la şedinţe în frac şi intră cu pălăria în mână în incintă. Ceea ce înseamnă că marele autor a înţeles armonia care există între libertate şi tradiţie, între sinceritate şi formalism. Şi poate că formulele puţin învechite, dar cât de glorioase, ale parlamentarilor londonezi, poate că sacul de lână, buzduganul şi perucile, cuvintele onorabile şi mărunte, supunerea la reguli şi micile curiozităţi sunt garanţia cea mai sigură a onoarei umane.

I (1934), nr. 2, 20 nov., pp. 21-27: Cronica engleză.

68 Pentru lorzi e vorba de coroanele titlului lor respectiv : coroană de duce, de marchiz etc.

69 Tot astfel, ca o reciprocă, nici Regelui nu-i este permis accesul Camerei populare. Singur Carol I în împrejurări triste a călcat principiul.

70 Pentru mai multă simplicitate, iată schema sălii Camerei Comunelor :

   În ambele părţi, rândurile de bănci. S : tronul Speaker-ului. M: Masa şi buzduganul (the Mace). F : the floor (spaţiul liber, incinta). G : băncile majorităţii guvernamentale, în prima bancă, la dreapta mesei, stau miniştrii. O : băncile opoziţiei, în prima bancă, la stânga mesei, îşi au locurile şefii opoziţiei. B : the Bar, linia de unde începe incinta Camerei. Să se remarce forma dreptunghiulară a sălii şi neexistenţa unei tribune.

71 To speak : a vorbi.

72 Distanţa dintre masă şi prima bancă fiind mică, miniştrii îşi pun de obicei actele pe marginea mesei. Fostul prim-ministru liberal Gladstone obişnuia să dea, în timpul cuvântărilor, cu pumnul în masă. Gestul marelui om de stat, care se supăra uşor, devenise celebru.

73 În traducere ad litteram: are pardoseala.

74 În timpul unei cuvântări nimeni nu se poate ridica în picioare, căci numai unul singur poate avea the floor. Pentru acest caz deputaţii îşi aduc mereu pălăriile cu ei şi le ţin la îndemână. Ori de câte ori ei doresc să întrerupă pe orator [şi] să pună, în timpul unei cuvântări o întrebare, se acoperă fără a se scula în picioare. Speaker-ul a cărui atenţie au atras-o astfel le adresează atunci cuvântul. Numai în acest caz portul pălăriei e obligatoriu.

75 Când calificativul domnule e urmat de numele sau de funcţia celui cu care ori despre care vorbeşti, spui : Mr. Johnson, Mr. Speaker. Dacă îl întrebuinţezi singur spui : Sir. Deputaţii întrebuinţează uneori ambele formule şi spun (oarecum pleonasmic) : Mister Speaker, Sir.

76 Titlul deputat nu se obişnuieşte în Anglia. Membrii Camerei Comunelor se numesc : Membri ai Parlamentului (lorzii n-au nevoie de o indicaţie, simplul fapt că sunt lorzi dovedeşte calitatea lor de membri ai Camerei înalte). În scris şi pe cărţi de vizită, după numele lor sunt puse literele : M.P. De aceea nu se spune : Onorabilul deputat, ci : Onorabilul membru.

77 Dreptul constituţional englez nu recunoaşte ficţiunea legală după care deputatul reprezintă întreaga naţiune. Deputatul e trimesul cutărei localităţi bine definite.

78 De asemeni lorzii îşi spun : nobilul lord. Sau, în cazul lorzilor de origină juridică : nobilul şi savantul lord.

79 Nu toţi nobilii intră în Camera Lorzilor, ci numai pairii lorzi ereditari. Oricine nu are una din aceste trei calităţi poate intra în Camera Comunelor. Pot fi deci deputaţi baroneţii, care sunt ereditari dar nu au celelalte două atribute. Pot fi de asemenea membri simplii cavaleri neereditari cărora li se spune tot Sir... (numele de botez). În fine, chiar lorzii care nu sunt însă ereditari şi care pot fi recunoscuţi prin aceea că titlul lor e alcătuit cu numele de botez, care în celelalte cazuri nu se citează. De ex. : Lord Randolph Churchill, fiu mai mic al Ducelui de Malborough şi al cărui fiu Mr. Winston Churchill e un simplu commoner. Soţiile pairilor, nefiind posesoare ale titlului, pot candida la Camera Comunelor. De asemeni acei dintre lorzii scoţieni şi irlandezi care nu intră în cealaltă adunare.

80 S-ar putea traduce prin : Cu adevărat onorabilul..., Pe bună dreptate onorabilul...

81 Orologiul palatului Parlamentului e celebru sub numele de Big Ben.

Jules Romains

Les hommes de bonne volonté, vol. VII: Recherche d’une église, vol. VIII: Province (Flammarion)

Apariţia recentă a încă două volume din ciclul Les hommes de bonne volonté poate fi socotită drept un moment prielnic pentru o scurtă privire retrospectivă asupra întregii opere. Realizare în mare a poeziei oraşului, seria de romane a lui Jules Romains e adânc interesantă şi frumoasă pentru prospeţimea şi tăria dragostei pe care o descrie: dragostea omului pentru oraş. Eroul volumelor nu e niciunul din numeroasele, din variatele personagii ce trec prin faţa cititorului. Ci e oraşul, despre care Jerphanion ar scrie grande-ville cu o trăsură de unire. Întrucât o fiinţă umană ar putea pretinde un loc central în operă, acesta ar fi Pierre Jallez, personajul care – cu discreţia cuvenită – reprezintă pe autor şi se bucură de simpatia lui. Romains şi eroul său duc un roman de dragoste cu Parisul. Amândoi îl cunosc perfect. Fiecare piaţă, fiecare cartier, fiecare stradă. Aspectul fiecăreia, poezia ei proprie, ora din zi la care e mai bine să te plimbi pe ea. Jallez e prezentat ca parizian. Fapt curios, autorul nu e. E provincial din Velay, în regiunea Lyonului. De mult timp, însă, s-a dovedit mare parizian, mai ales prin volumul de poeme în proză Puissances de Paris, cuprinzând exclusiv pasteluri urbane. Străzile oraşului revin şi în această lungă operă şi-i alcătuiesc, mereu, fondul. Adeseori povestirea e cu totul părăsită şi adevărata preocupare a scriitorului se arată singură la lumină atunci când apare Parisul ca personagiu unic. Astfel e primul capitol al lucrării „Într-o dimineaţă frumoasă“, „Parisul se duce la muncă“; sau altele ca „Marea călătorie a micului băiat“, „Prezentarea Parisului la ora cinci seara“. Străzile sunt înfăţişate în toate anotimpurile: amurgurile de toamnă, frumuseţea şi melancolia străzilor călduroase de vară, iarna pe seară, dimineţile de primăvară, într-un cuvânt, farmecul străzilor: „Douceur dans les rues.“ Romains e omul care iubeşte oraşul, dar nu pentru progres sau realizările lui mecanice. Îi poartă o afecţiune fină, uneori duioasă, dar totuşi puternică. E omul care visează pe harta unui oraş mai bine decât pe harta unei ţări sau a unui continent. Cartierele multe şi diferite, gara şi luminile ei, zilele ploioase, marginile oraşului, felinarele care se aprind, drumurile care duc spre oraş, casele..., pe toate le-a redat în chip magistral. Un personagiu semnificativ e Haverkamp, agentul imobiliar, care cunoaşte Parisul, îi supraveghează dezvoltarea şi pulsaţia. Haverkamp care-şi face meseria cu pasiune, se plimbă pe străzi, cercetează casele, apreciază cartierele, face fişe şi ia parte la viaţa marelui oraş. Dar cine nu se plimbă prin Paris în Les hommes de bonne volonté ? Când nu e vorba de oraş? Quinette e un cunoscător subtil al cartierelor. Parisul se vede de pe acoperişul Şcolii Normale. Jallez şi Jerphanion se plimbă neobosiţi pretutindeni. Juliette Ezzelin nu poate rezista chemării străzilor în zilele de toamnă. Wazemmes, ucenicul, lucrează pentru Haverkamp şi-şi petrece dimineţile vizitând şi inspectând casele dintr-o porţiune de cartier desemnată de patronul lui. Sammécaud e în căutarea unei garsoniere în care s-o poată primi pe Marie de Champcenais, asemenea unui expert rafinat al străzilor. Până şi câinele Macaire se plimbă de-a lungul zidurilor din foburgul Saint-Germain, unde locuiesc stăpânii lui.

Jallez predomină volumul al III-lea, Les amours enfantines, ceea ce înseamnă că predomină şi Parisul, cu alte cuvinte că e – poate – cel mai bun al seriei. Povestea dragostei dintre Jallez şi Hélène Sigeau cere pentru a fi înţeleasă pronunţarea titlului capitolului „Les amours parisiennes“ cu accentul pe ultimul cuvânt. Dragostea se desfăşoară pe străzile Parisului, în care cei doi copii se plimbă îndelung, trimişi de mama fetei să plaseze o marcă de parfum şi să scrie pe zidurile lui, pe care tot ei desenează semnele convenţionale din care îşi fac un mod de corespondenţă. N-ar fi fost acelaşi lucru altundeva la ţară? se întreabă Jallez. Nu, ar fi fost cu totul altfel, îi răspunde singur. Tocmai pentru că există prezenţa oraşului, cu vuetul şi viaţa lui, cu mulţimea de oameni care îi apropie parcă mai mult unul de altul. Am un fel de pasiune pentru Paris, recunoaşte Jallez, dezvăluind izvorul inspiraţiei lui Romains, care stăpâneşte plimbările şi teoriile lui Jallez, povestea cu Hélène Sigeau şi partea vie a operei.

Începând cu volumul al IV-lea, partea ei slabă îşi face din ce în ce mai mult loc. Rămân mai departe descrierile Parisului. Rămâne Haverkamp, rămâne în special o prezentare sub formă socială a elementului imobiliar din Aleea Hoche. Nu uită să-şi facă apariţia parizianul încercat care găseşte în spiritul bulevardier pe moştenitorul Curţii, cu acelaşi rafinament, acelaşi umor, aceeaşi eleganţă, mai ales cu un rol cultural identic. Reuşeşte – aproape neobservat – un scurt şi bun pastiş după Hugo. Ne este înfăţişat – schiţat cu siguranţă – un aspect al catolicismului, care nu se uită uşor. (O dovadă în plus a puterii de care se bucură acesta ca izvor de inspiraţie fecund pentru toţi cei crescuţi în sânul ei, fie că sunt partizanii ei, fie că o atacă. Nu sunt oare în Les Thibault cele mai bune pasaje de inspiraţie catolică?) Mai apare sub forma negustorului Gambaroux intensitatea fericirii unui om sănătos şi deschis. Dar ultimele volume acordă prea mare atenţie unor subiecte care nu sunt făcute pentru marele scriitor Romains. Pagini numeroase sunt consacrate adulterului doamnei de Champcenais; un nou personaj e un copil degenerat şi cretin, fiu al aceleiaşi doamne; sau – culme a concesiunilor făcute gustului vulgar – o fată-mamă; în sfârşit, nu lipseşte, pe larg povestit, însoţit de detalii fiziologice sfâşietoare, un avort realizat într-un decor de serbare nereuşită, de vată şi dezgust. Adulter, avort, fete-mame, copii degeneraţi, nimic alta decât lista obişnuită a romanelor neorealiste de stânga. Unanimismul – scopul teoretic al operei –, în loc să fie redat ca până acum prin atmosfere şi impresii de ansamblu, recurge la procedee inferioare precum ar fi reproducerea unei analize medicale cu cifre multe. Asemenea mijloc e nedemn şi răsuflat. Poate fi găsit la John Dos Passos, Alfred Döblin, Huxley sau alţii care stau mult mai jos ca talent şi înţelegere a unanimismului decât Romains.

Prelungită, seria de volume nu câştigă. Totul se repetă, personajele interesante sfârşesc prin a deveni monotone. Unele pagini ar putea fi semnate Louis-Ferdinand Céline, ceea ce nu e deloc un compliment... Înfăţişarea oraşului poate inspira tablouri senine sau scene întunecate şi triste. Unanimismul întrebuinţează prima metodă, populismul a doua. Plimbarea lui Jerphanion prin cartierele mizerabile aparţine ultimei. Anumite defecte stilistice, fraze prea scurte (uneori câte un cuvânt) se observă mai mult şi nu îndeamnă pe cititor să continue. De ce un al VII-lea volum? Pentru ca să asistăm la interesul purtat de unele personaje socialismului şi francmasoneriei, aceste două farse sinistre? (E drept că discursul lui Ardausseaux înfăţişează pe fanaticii ridicolului la justa lor valoare.) Nu volume ca Les humbles (VI) şi Recherche d’une église (VII) vor ridica valoarea totală a operei. Aceasta se va întemeia pe primele romane, unde autorul e el însuşi şi nu se înclină în faţa superstiţiilor reci şi banale. Duşmanii burgheziei pot râde cât vor, adevărul e acesta: că în Les hommes de bonne volonté Jules Romains e mare întrucât e burghez şi urban, slab întrucât e socializant şi populist.

I (1934), nr. 2, 20 nov., pp. 30-32: Cronica franceză.

În genul... revistei Criterion

Dicţionar

Revista Criterion publică în fiecare număr, subt diferite semnături, un dicţionar social şi filozofic. Într-unul din ultimele exemplare se găseau, la litera A: cuvântul ABERAŢIE, următoarele:

Aberaţie

De la latinescul aberratio. În ştiinţele pozitive expresiunea îmbrăţişează înţelesuri varii în optică şi astronomie. În sens uman şi larg, o caracteristică specifică timpului nostru. Ca trăsătură dominantă: aberaţia modernistă cu patru noţiuni: 1) aberaţia socialistă; 2) aberaţia mistică; 3) aberaţia mistico-vitalistă şi 4) aberaţia comunisto-anarhistă.

I

Aberaţia socialistă prin reprezentanţii ei calificaţi (Karl Marx, Ghiţă Ionescu) promovează:

1. Manifestarea sub formă confesională a tragismului muncitoresc. Poziţie directă de care atârnă o credinţă empirică.

2. Discrepanţa dintre finalitate şi tipurile statice ale civilizaţiei. Sub o anumită ipostază (Pavel Pavel) această atitudine profesează convingerea decadenţei progresive (sau brusc simultană) a ideii de proprietate. În general socialiştii stăpâniţi de o epică transcendentă a exerciţiului înfăptuirii generează dogma impersonală şi concretă a verificării practice.

II

Nu dintr-un experiment potenţialo-interiorizat îşi face Meila Mayendorff-Shoff un diriguitor indiferenţial al perfecţiunii. Aceasta e şi măsura ritmului misticei prezente. Nae Ionescu e îndrumătorul pe această cale de vibraţiuni continue (şi mărunte, în sens epistemologic, nu corelativ). Vizionarul C. Noica a îndepărtat această trăire, pronunţându-se în sens opus, dar totuşi e un simpatizant (v. Vremea, nr. 27 din august 1934). Arhiaderaţiunea unei imense majorităţi a tinerimii vitaliste82 aci o supraînţelegem în mai puţin, spunând că mistica unui Mihail Sebastian e – biologic – cea mai aneantizată pulbere pluricentristă a timpului.

III

Barierele civilizaţiei au fost răsturnate cu energie de acest de al treilea concept de formă al aberaţiei. Substantivul german (intraductibil) BLÖDSINN caracterizează – sintetico-rezumativ– categoria. De asemeni expresiunea specific americană HOW STUPID. Revista Discobolul e hotărât împotriva formelor clare ale inteligenţei. Perspectiva unui Hartmann, Schopenhauer sau Cioran, mai mult sau mai puţin. Plato şi divinul Eliade (al doilea mai ales) aduc un aport considerabil manifestării larg politice a copleşirii vitalităţii comprehenţionalismicitatea lui Bergson sau a lui Alf. Adania de nu aci, în depăşirea relaţiunilor cauzale şi familiare (banale)?

IV

Frontul Verde. Cuvântul liber sau Panait Istrati pot fi neîndoios circumscrişi între marginile delirante şi neprecise ale extremelor revoluţionare. Revoluţionari? Mai mult răsculaţi. Răsculaţi? Mai mult transformişti. Transformişti? Mai mult evadaţi. Evadaţi? Mai mult pragmatico-exteriorizaţi (în afară). Când M. Gh. Bujor scrie:

Or bocete de-nmormântare

Pe urma noastră de ocnaşi

evaziunea anarhică e realizată. Un Max Stirner, un Nietzsche, un Victor-Valeriu Martinescu conduc gama teoriei de faţă a gândului uman. Unii intră în obiectivele cărţii recente Social non-sense or literature run mad (London, Buzfuz & Co, 1933). Rândurile „Vreau şi nu vreau. Uf! Să mă duc încolo, să viu încoace? Ba da, ba nu, mi-e silă de vocale, nu mai vreau muzică“, iscălite Eugen Ionescu, izvorăsc din contingentul neverificabil al anarhico-intuiţionismului. Panait Istrati ar vrea să fie socialist, dar mai bine se decide să fie anarhist sau – naturalizat uman – ia poziţie categorică împotriva burgheziei. M. Vulcănescu rezumă această a IV-a împărţire a aberaţiei prin cuvintele „diabolism accentuat de un QUANTUM spiritual“.

În general tot tineretul de azi acordă o atenţie încordată aberaţiei, sub diferitele ei forme, cerând prăbuşirea instituţiunilor burgheze, ţâşnirea trăirilor impulsive şi domnia aberaţiei pluriforme.

I (1934), nr. 2, 20 nov., pp. 33-34. Semnează Antisthius.

82 Germaine Davis, Vorinca Bocan, Bodea Marinescu etc.