© 2016 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5486-4

ISBN PDF: 978-973-46-5487-1

ISBN print: 978-973-46-5362-1

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: Irina Procopiu (în stânga imaginii) alături de Regina Maria

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

IRINA PROCOPIU (1873-1954), doamnă de onoare a Reginei Maria. Cu o remarcabilă cultură, a frecventat saloanele literare ale timpului şi a ţinut ea însăşi un salon dedicat artiştilor. A fost apropiată de personalităţi culturale, protejînd mai mulţi artişti, şi le-a avut ca prietene pe Cella Delavrancea şi Veturia Goga.

Notă asupra ediţiei

Paginile din Jurnal pe care le publicăm în traducere ne-au fost puse la dispoziţie de doamnele Ina Rişcuţia, nepoată de fiică a autoarei, şi Irina Iamandescu, strănepoată de fiică a autoarei, spre care se îndreaptă mulţumirile noastre. Au fost scrise în franceză, cu inserţii de română, engleză, germană şi italiană, semnalate în notele de subsol. Jurnalul acoperă răstimpul 1891-1950, cu întreruperi datorate, pe de o parte, pauzelor făcute de Irina Procopiu şi, pe de alta, dispariţiei unor caiete. Graba notării a dat naştere unor fraze eliptice, păstrate cel mai adesea în traducerea noastră. Tot aşa, am menţinut felul mereu schimbător al notării datelor calendaristice, precum şi erorile de datare, în cazul cărora am dat datele corecte între croşete. Am corectat tacit unele erori izvorâte din grabă (titluri incomplete de cărţi) ori din receptare eronată (de pildă, Hacea Turian pentru Haciaturian). Dar am lăsat ortografierea variabilă a unor nume: Şapira/Shapira, Atanasov/Athanasof, Filip/Philippe etc. Iconografia ne-a fost pusă la dispoziţie de doamna Ina Rişcuţia.

Georgeta Filitti

Vremurile s-au dus,
amintirile au rămas…

Imaginea trecutului e restituită de tratate de istorie, monografii savante, sinteze atotcuprinzătoare, unde autorii se străduiesc să condenseze cât mai multe fapte şi în special să tragă concluzii. Rigoarea şi, uneori, o anume crispare a textului provoacă o primire de sfielnică prudenţă, mai ales din partea marelui public.

Dar există şi materiale brute: corespondenţă, memorii, jurnale. Acestea din urmă, dacă autorul nu s-a aşezat la masa de lucru cu dorinţa mărturisită a publicării lor la un moment dat, dobândesc o valoare particulară neaşteptată. Căci este vorba de o cutie de rezonanţă ce captează stări de spirit, fapte, evenimente de diferite amplitudini dintr-o epocă dată. Prin îmbinarea de inocenţă şi subiectivism, adesea involuntar, patimă şi indiferenţă, judecăţi de valoare proprii ori asumate de la alţii, jurnalele oferă panorama unui răstimp istoric într-o formă colorată, atrăgătoare şi în acelaşi timp cu o virtute mereu prezentă în plan secund: aceea de a îndrepta cititorul curios spre alte producţii asemănătoare pentru confruntări, coroborări sau precizarea unei sumedenii de fapte.

Paginile de jurnal din răstimpul 1891-1950 rămase de la Irina Procopiu împlinesc un asemenea deziderat şi parcurgerea lor oferă o privire lucidă peste vremuri cu lumini şi umbre din istoria României: la belle époque, anii interbelici, al Doilea Război Mondial, cu dramatice răsturnări sociale ce aveau să provoace dispariţia unor categorii sociale, ca şi înmugurirea unei societăţi noi, în răspăr cu tradiţia promovată zeci de ani de reprezentanţii clasei căreia i-a aparţinut autoarea.

Are doar 19 ani când simte nevoia să înceapă a-şi consemna trăirile, spaimele că rămâne nemăritată ori părerile în legătură cu viaţa muzicală bucureşteană. Face, neîndoios, parte din acea generaţie europeană a „tinerelor fete în floare”, nemurite de Marcel Proust, frământate între rigorile educaţiei şi exuberanţa abia stăpânită a vârstei.

Irina este fiica generalului Anton Berindei şi a Mariei Brăiloiu. O înconjoară o familie onorabilă, nu poate păşi în afara casei neînsoţită, nici coresponda măcar cu mătuşile, până când mama nu-şi aruncă o privire peste rândurile ei. E „tristă”, „se plictiseşte de moarte”, „are caracter păcătos”, nu ştie cum îşi va achita micile datorii. În plus, doctorii o găsesc anemică şi o expediază pentru nouă luni la Beuca, moşia familiei din judeţul Teleorman. Peste cinci ani se declară „obosită de viaţă”, iar căsătoria îi pare o instituţie „caraghioasă” care „provoacă sclavia femeii”.

Dar sunt şi pagini senine, ba chiar şăgalnice. Are prietene „dulci”, „afectuoase” – între ele, Elisa Ştirbei (căsătorită prima dată cu Alexandru Marghiloman, apoi cu Ionel Brătianu). Vor rămâne apropiate toată viaţa.

Şi, deodată, se întâmplă minunea: apare cel poate hărăzit, se îndrăgosteşte nebuneşte, îşi pierde somnul, simte nevoia să se mărturisească cuiva. În patru zile reuşeşte să-l vadă de patru ori. Tot oraşul o mărită cu el. „E neplăcut”, scrie ea cu o undă de ipocrizie. În plus, tatăl nu e de acord cu acest proiect matrimonial, deşi, „dacă m-ar cere, n-aş zice nu”. E sătulă de atmosfera din casă, unde fratele Costică scandează versuri latineşti, încât „o împiedică să reflecteze”. În cele din urmă, Louis Blanc (1860-1903), arhitectul elveţian stabilit la Bucureşti, „deştept şi manierat”, după o aşteptare cuviincioasă, îi devine soţ. A fost un mariaj de doar câţiva ani, dar fericit, rememorat când şi când cu adâncă melancolie. De ziua ei, de pildă, îşi aminteşte că îi oferea flori de tijele cărora prindea monede de aur.

Prin căsătorie lasă în urmă atâţia oameni „nesăraţi”: domnul C., „soldăţoi cu purtări de crap amorezat”, sau G.I., care îşi mărturiseşte focul inimii prin sora lui. Ba păleşte şi imaginea lui Dinu Brătianu, care „îi plăcuse o clipă”.

Ce rămâne din anii aceia de aşteptare de până la măritiş?

Lecţiile de desen, deşi nu are talent, ori cele de canto, dar îi lipseşte vocea („şi-ar da jumătate din viaţă s-o aibă!”). Apoi balurile şi şedinţele de boston din casa Cantacuzino; concertele şi spectacolele de la Operă, cu consideraţii critice asupra cutărei primadone ori asupra aranjamentului făcut de Grünfeld unei lucrări wagneriene. Pasiunea pentru muzică şi judecarea interpretărilor o vor însoţi toată viaţa.

Din păcate, există o fractură în cursivitatea Jurnalului. E reluat abia în 1923. După căsătoria cu Louis Blanc, în urma căreia apar două fete, Marie Louise şi Coletta, Irina se recăsătoreşte cu avocatul şi jurnalistul Jean Procopiu, mort în 1917. Din această a doua însoţire apare a treia fată, Elena (Lila). Tot în aceşti ani (1914) Irina Procopiu devine doamnă de onoare a Reginei Maria, postură în care a fost îndeobşte cunoscută în societatea românească. La prima vedere s-ar putea crede că Jurnalul e consacrat precumpănitor slujbei pe lângă Regina Maria, deoarece Irina Procopiu i-a fost alături până când aceasta a închis ochii (iulie 1938). Educată în cultul discreţiei, al măsurii şi al exteriorizării cumpănite a sentimentelor, doamna de onoare lasă arareori să răzbată informaţii din sfera Palatului, altele decât cele pozitive, optimiste, pline de graţie.

Astfel, începând din 1923, urmează un traseu convenţional pe coasta dalmată. Regina Maria se dusese în vizită la fiica ei, Mignon, regina Iugoslaviei, şi îşi consemnase impresiile în prea bine cunoscutele Însemnări zilnice (vol. V, Bucureşti, 2006). Citite în paralel, cele ale Reginei sunt indiscutabil mai expresive, mai dinamice, cu portretizări memorabile. La un moment dat, Regina notează amuzată că Irina nu obiectează niciodată să fie târâtă în tot felul de locuri. Obosită, trebuind să facă faţă îndatoririlor protocolare, ea abia mai are puterea să noteze că a vizitat „o catedrală interesantă”, un „palazzetto prăfuit” ori că a primit în dar un cuţit de argint de la o sârboaică. Regina Maria însă se bucură din plin de tot ce vede, trăieşte intens întâlnirea cu litoralul dalmat şi cumpără încântată vase de piatră din care croaţii dădeau apă la păsări şi pe care ea le va folosi ca ghivece la Bran.

Altă călătorie în afara hotarelor ţării în care Irina Procopiu a însoţit-o pe Regina Maria a fost cea din 1933, în Iugoslavia şi Maroc. De la început se plictiseşte gândindu-se că va sta patru zile la Belgrad, „unde nu e aproape nimic de văzut”. Se consolează însă cu vizita la reşedinţa suveranilor iugoslavi de la Dedigne, cu un parc splendid, amenajat după sfaturile de grădinărie ale Reginei Maria. Regele Alexandru, cunoscând temperamentul soacrei sale şi puţina preţuire pe care o avea pentru ministrul român la Belgrad, se dovedeşte a fi un diplomat subtil: la inevitabila audienţă, îi aşază în faţă Reginei o vază cu o floare splendidă, rugând-o să se uite doar la aceasta când omul ar fi enervat-o prea tare… Oaspeţii români asistă şi la spectacolele date în beneficiul Crucii Roşii ruse.

În drum spre Maroc, la Veneţia, Regina cumpără vase de Murano. Apoi, ca invitată a statului francez, ajunge în Maroc, aflat sub mandatul Hexagonului. Irina Procopiu e fascinată de exotismul locului: vechi construcţii arabe, muzică monotonă la instrumente rudimentare greu de descris, ceai de mentă („oribil”). Amestecul de bucătărie europeană şi arabă (produsele acesteia se consumă cu mâna), prezentarea femeilor din haremurile paşalelor – una mai urâtă decât alta –, peisajul lunar, drumurile excelente, spectacolele „diffa” în cinstea Reginei, cu „fantasia” şi dansuri din buric – toate sunt evocate cu uimirea europeanului tradiţionalist. Este un vălmăşag de imagini căruia îi face faţă cu sufletul la gură. În timp ce Regina se plimbă pe catâr sau alege covoare din puzderia ce i se oferă, Irina Procopiu urmăreşte fascinată, la Casablanca ori Marrakech, îmblânzitorii de şerpi, înghiţitorii de flăcări, dansatoarele negre, vânzătorii de portocale, povestitorii de la colţ de stradă…

De-a lungul Jurnalului, până în 1938, imaginea marii Regine apare luminoasă, plină de forţă şi de solicitudine pentru cei din jur. Popasurile la Balcic mărturisesc aceeaşi preocupare statornică pentru flori, amenajări edilitare, croirea drumului spre Caliacra (promis de primarul George Fotino că va fi gata într-o lună!). Şedinţele de lectură, conversaţiile la ceai, care îi prilejuiesc Reginei rememorarea unor momente din primii ani de viaţă în România, micile dispute între doamnele de onoare şi ofiţerii aghiotanţi, toate recreează atmosfera inegalabilă a acelui „mic paradis” făurit de Regină.

Şi Branul este evocat adesea în paginile Jurnalului, legat mai ales de vizite primite de Regină. Aici pătrunde, abia simţită, unda de constrângere, de nefiresc, ce avea să meargă până la cruzime făţişă, în relaţia cu Regele Carol al II-lea. E vorba de restricţii de tot felul impuse mamei sale, ofense neaşteptate (nu vine s-o omagieze de ziua ei pentru că se duce la comemorarea lui Alexandru cel Bun; altă dată însă nu ratează această zi şi îi dăruieşte două vulpi argintii). Apoi interdicţia impusă arhiducesei Ileana, fiica mult iubită a Reginei, de a se stabili în România răzbate discret din notaţiile doamnei de onoare, care constată că Regina Maria a ajuns să ducă „o viaţă de contemplare”. E un prilej să discute împreună „despre lucruri imposibil de scris”. Harpa eoliană care învăluie cu sunetele sale bătrâna cetate nu poate însenina atmosfera.

Cotrocenii, reşedinţa mult iubită a Reginei, sunt frecvent evocaţi când descrie dejunuri, concerte (G. Cassadó, Casadesus, C. Arrau), primiri, pomul de Crăciun (la un asemenea eveniment primeşte de la Regină un set de linguriţe de argint).

Irina Procopiu o însoţeşte pe Regină la expoziţii de pictură, bazaruri, biserica anglicană, persoane aflate în spital. Cumpără în numele ei tablouri, covoare, broderii, măşti. E de asemenea în suita acesteia la Operă, la Ateneu (unde reţine vestimentaţia ei minunată, mereu alta), dar evocă şi prezenţa regală la concertele organizate marţea în casa ei din bulevardul Dacia de Asociaţia Muzicală.

Boala Reginei, declanşată în 1937, însoţită de comunicate medicale anodine, o îngrijorează peste măsură pe credincioasa doamnă de onoare. Silită să stea în pat şi să bea lapte (care nu-i plăcea), cea care învinsese gripa spaniolă în Primul Război Mondial asista neputincioasă la conduita reprobabilă a fiilor ei. Principele Nicolae renunţă la prerogativele de membru al familiei regale, preferând să circule în străinătate ca „domnul Brana”. În plus, Ioana Dolete, femeia pentru care principele făcuse acest gest, refuza căsătoria cu un simplu civil. În fine, Martha Bibescu, altădată mare admiratoare a Reginei, acum publică în ziare articole lipsite de reverenţă la adresa ei. Pe Regină, scrie Irina Procopiu, asemenea gesturi „o rod”.

În ciuda consultului medical internaţional şi a unei vremelnice remisiuni a bolii (între altele, creşte la 4 milioane numărul globulelor roşii, socotite în epocă semn categoric de sănătate), Regina Maria e tot mai împuţinată. Locuieşte la Meran – la cererea expresă a Regelui Carol al II-lea –, deşi în aceeaşi vilă murise fratele ei. De acolo, ca o gingaşă atenţie, îi trimite doamnei sale de onoare o geantă. Peste două luni închide ochii, la castelul Pelişor, vegheată, între alţii, de credincioasa Irina Procopiu.

Şi din nou se vede grija Reginei pentru cei din jur: îi lasă Irinei Procopiu un mantou, un platou de argint, o pendulă, un evantai şi un guler de blană. În acelaşi timp, îi şterge, prin testament, o datorie bănească pe care o contractase la ea cu ani în urmă. Cu infinită tandreţe aminteşte memorialista de indulgenţa Reginei, care repeta mereu în faţa unui om care îi greşise: „Dă-i o şansă!”, dar şi de nările fremătânde şi de ochii albaştri ajunşi ca oţelul în faţa răutăţilor, a meschinăriei, a nedreptăţii…

Moartea Reginei o marchează profund pe autoare. O evocă la zilele aniversare, la parastase, încearcă – fără succes –, în iulie 1940, să publice un articol despre ea (ciorna se păstrează în Jurnal) în Revista Fundaţiilor Regale. Cine ştie de ce, spre deosebire de alte doamne de onoare, ea nu primeşte pensie de la Palatul regal. În 1940 încearcă o consolare amară: se bucură că Regina nu mai e în viaţă să asiste la sfâşierile teritoriale ale ţării sale din acel an tragic. „Moarte şi blestem!”, scrie ea copleşită de durere.

Nici după dispariţia Reginei mult iubite nu apar în paginile jurnalului comentarii cu privire la comportamentul Regelui Carol al II-lea. Doar câteva remarci: „La 6 septembrie 1940, Carol al II-lea pleacă din ţară”, iar „bietul Rege mic, Mihai I, plânge neîncetat”. Regina Mamă Elena e chemată imediat din străinătate de mareşalul Antonescu şi găzduită, culmea stângăciei, în casa Drossu, fosta locuinţă a Elenei Lupescu. Acolo se descoperă scrisori adresate acesteia; între altele, ale Marthei Bibescu, care folosea apelativul „Suverana mea”…

Relaţia cu mama Regelui e afectuoasă şi plină de încredere reciprocă. Pentru început, persoanele care solicită audienţe o consultă pe fosta doamnă de onoare asupra protocolului de urmat. Cu toate acestea, în aprilie 1941, alegerea noii doamne de onoare se va opri asupra Elisabethei Ghyka…

Vizite reciproce, condoleanţe din partea Reginei la moartea nepotului Peter, întrebări retorice de o parte şi de alta: „De ce femeile din lumea întreagă nu se ridică împotriva războiului?” sunt semne indelebile de bună comunicare. Regina îi mărturiseşte îngrijorarea pentru soarta surorii sale, ducesa de Aosta, lehuză la Florenţa, cu soţul plecat în America de Sud. Surprinzător, Regina Mamă nu are acces, în timpul dictaturii antonesciene, la telefon sau telegraf internaţional, primind veşti doar prin nunţiul papal.

Cu arhiducesa Ileana întreţine relaţii prieteneşti, amândouă fiind animate de dragostea profundă pentru Regina Maria. Irina Procopiu scrie emoţionată că în timpul Primului Război Mondial Ileana, încă puştoaică, refuză să stea la masă, la Bicaz, alături de Alexandru Marghiloman, despre care auzise că şi-a trădat ţara pactizând cu ocupantul german. Admiră opera arhiducesei la Bran, în primul rând organizarea spitalului „Inima Reginei”, căruia Nicolae Malaxa avea să-i doneze o sută de paturi.

În fine, Elisabeta, fosta Regină a Greciei şi fiica Reginei Maria, care făcea splendide desene de bijuterii, o pofteşte la Palatul din Bucureşti. Şi l-ar fi dorit de oaspete pe George Enescu, dar nu-l putea invita din cauza programului imprevizibil al suveranului şi al mamei sale (în 1944, Regele Mihai şi Mama sa locuiau la Palatul Elisabeta). Pe Irina Procopiu o amuză să istorisească un episod din copilăria acesteia şi a viitorului Rege Carol al II-lea: Zizi Cantacuzino, ofiţerul prea bine cunoscut, îi ţinea „în cârcă” pe cei doi copii, în gara Sinaia. A fost pedepsit pentru că n-a salutat, potrivit regulamentului, trecerea maşinii regale. „Nu puteam răsturna monarhia!”, s-a scuzat cărăuşul preţioasei poveri.

Obligaţiile protocolare se îmbină permanent cu grija familiei. Dacă cele două fete mai mari se căsătoresc fără comentarii, pentru mezină Irina Procopiu desfăşoară o întreagă strategie maternă, ajutată de prieteni şi mereu respinsă de năzuroasa odraslă. Se va mărita, în cele din urmă, „din dragoste”, dar legătura se destramă dureros, poate şi din cauza constrângerilor de tot felul din anii imediat postbelici.

Vizite aproape zilnice la cele trei fiice, lecţii cu nepoţii, căinarea unui ginere cu sănătatea şubrezită, aşteptarea cu sufletul la gură a veştilor de la nepotul „englez” (fiul Mariei Louise din căsătoria cu un ziarist englez) aflat pe front, reuniuni de familie, aniversări cu fraţi, surori, cumnate – toate imprimă un ritm alert de viaţă, care însă nu-i consumă tot timpul acestei bucureştence atât de dinamice, temătoare, de fapt, de singurătate.

Iată o mostră din programul unei zile: „11 februarie 1931. De serviciu. Vizita Reginei la diferite expoziţii: la Isachie, unde e portretul meu şi al lui Peter. Enea, foarte interesant. Sârbu, tare urât. Mützner, inegal, Nichita, personal. Schweitzer-Cumpăna, foarte viguros, talent real. După-amiază, înmormântarea bătrânei doamne Maican. Ceai la iugoslavi, în onoarea Reginei Mignon, cu Ştefănescu Goangă şi doamna Rădulescu. Apoi recepţie la soţii Puaux. La dejun, Goga. Neliniştit de situaţia politică”.

Dacă ar fi să-i cronometrăm zilele, o parte semnificativă e consacrată muzicii. Melomană ea însăşi, pianistă (cântând foarte adesea la patru mâini cu Margareta Zissu sau cu Cella Delavrancea), spectatoare la producţiile de la Operă ori la concertele de la Ateneu şi de la sala Radio, organizatoare şi gazdă a concertelor Asociaţiei Muzicale, Irina Procopiu rămâne o prezenţă notabilă în lumea atât de melomană a Capitalei.

Asociaţia Muzicală, unde, după propria mărturisire, veneau adeseori până la 140 de auditori (în 1932), a fost o adevărată instituţie bucureşteană. Muzica interpretată acolo, dar mai ales interpreţii, dintre care unii şi-au făcut astfel debutul în carieră, au însemnat o pecete de cultură elitistă şi, la vremuri de război, apoi de răsturnări sociale dramatice, un refugiu bine-venit. Iată câteva personalităţi care au evoluat în casa Irinei Procopiu: Silvia Şerbescu („virtuozitate perfectă”), Lola Bobescu („uimitoare”), Valentin Gheorghiu („pianist şi compozitor simpatic”), Constantin Silvestri („mare talent”), Ion Voicu („tehnică naturală uimitoare, agilitate”), Gabriel Banat („s-a născut cu vioara în mână”). Apoi Arta Florescu, Ioana Nicola, Hilda Jerea. Dintre străini, Monique de la Bruchollerie („fenomen”), Fritz Kreisler, care a organizat mai multe concerte la Bucureşti în beneficiul muzicienilor români şomeri.

Irina Procopiu este o admiratoare necondiţionată a lui George Enescu şi prietenă intimă cu soţia acestuia. Urmăreşte toate concertele maestrului, repetiţiile lor, patronează mese aniversare în casa din Bucureşti ori în vila „Luminiş” de la Sinaia. Are şi privilegiul de a sta de vorbă cu el despre formaţia lui de muzician, rolul Elenei Bibescu în lansarea la Paris, contactul cu marile nume ale muzicii europene (Brahms, SaintSaëns). Odată îl întreabă de ce nu compune în maniera lui Bach sau Gluck, pe care îi admira nespus. Mucalit, Enescu îi răspunde că cei doi au luat toată smântâna muzicii, încât lui şi contemporanilor le-a rămas doar zerul. Uneori acesta se brânzeşte…

Din 1933, ea reţine fiecare concert al maestrului, încât după jurnal se poate reface agenda acestuia. Comentariile sunt totdeauna la superlativ: „simţ muzical genial”, „adevărat fenomen”, „suflet aprins şi sensibil”, „dacă ar fi fost pianist, ar fi fost singurul”, „cântă ca un Dumnezeu, e unic în toate privinţele”. Momente memorabile în viaţa autoarei rămân, fără discuţie, interpretările alături de Enescu ale unor sonate de Beethoven şi Brahms. E de „o bunătate şi de o răbdare îngerească”, observă ea, deoarece compune când are oaspeţi şi îşi cere tot timpul iertare. Interpretarea în exces îl obosea, ceea ce o face pe interlocutoare să comenteze: „O să moară la datorie” – şi îi înţelege emoţia lui Ciampi când a sărutat mâna lui Enescu.

Irina Procopiu (Dona Iri, pentru Enescu) aminteşte şi de donaţiile băneşti atât de frecvente ale compozitorului: pentru armată, boala lui Silvestri, concerte pentru refugiaţi, sinistraţi, prizonieri, Crucea Roşie, armata roşie. Preţuirea internaţională se exprimă, între altele, în concertul cu Rapsodiile sale, transmis pe 19 august 1940, ziua sa de naştere, de postul de radio BBC.

Prin toamna lui ’44, un grup de douăzeci de ruşi cu baioneta scoasă pătrund în casa „burjuiului” Enescu şi, fireşte, Irina Procopiu se sperie cumplit. Iar când noile autorităţi comuniste trimit o delegaţie condusă de Beate Fredanov să-l felicite de ziua lui, ea zâmbeşte circumspect.

Concluzia autoarei: cei mai iubiţi bărbaţi din România sunt Regele Mihai şi George Enescu.

Admiraţia neţărmurită pentru compozitor şi interpret, bucuria de a-i asculta comentariile la Oedip, plimbările în pădurile de la Sinaia, mesele la Capşa au fost în parte subsumate prieteniei cu Maruka Cantacuzino Enescu.

Femeie fantastă, nădăjduind mereu să fie în primul rând egeria unor oameni de geniu ca George Enescu sau Nae Ionescu, Maria Rosetti Teţcanu, măritată cu Mihai Cantacuzino, a intrat în viaţa mondenă ca „perla Moldovei” şi a sfârşit „ca o ghiulea de picioarele lui George Enescu”. Martoră la zbuciumul Marukăi şi deopotrivă la martiriul compozitorului, Irina Procopiu reţine, cu exemplară discreţie, momente dureroase din viaţa celebrului cuplu. Când cei doi s-au căsătorit, în 1937, Maruka şi-a întrebat prietena dacă nu-i va fi o povară ilustrului muzician. Doar în taina jurnalului cea chestionată face comparaţia cu ghiuleaua. Şi se pare că în parte a avut dreptate. Boli imaginare, bulimie, istericale privind purtarea servitorilor, ba chiar contestarea valorii unor opere muzicale franceze, observaţii inadecvate asupra ţinutei lui vestimentare – toate îl vor fi făcut pe George Enescu să îndure resemnat convieţuirea cu „prinţesa” lui.

Era Maruka îndreptăţită să se poarte astfel?

În anii 1939-1941, infidelităţile lui o scot din minţi. „Şarpele cu ochelari”, fosta ei infirmieră poloneză şi obiectul unui interes trecător din partea maestrului, a declanşat un adevărat război conjugal. Soţia vrea să-şi anuleze căsătoria; scrie un întreg roman despre dragostea lor (pe care dorea să-l publice în America, să afle tot pământul de partea cui e dreptatea) şi în acelaşi timp îşi terorizează prietenii că nu intervin ca să-l despartă pe Enescu de iubita poloneză. Reproşul se îndreaptă şi către Irina Procopiu, scandalizată că e târâtă într-o intrigă care n-o priveşte. La masă la Capşa, musafiri inabili aduc în discuţie, la modul general, infidelitatea. Maruka se ridică furioasă de la masă, dar Pynx continuă să mănânce impasibil. Dincolo de aceste avataruri domestice, Maruka rămâne o gazdă exemplară pentru nenumăratele concerte organizate în casa mică de la palatul Cantacuzino ori în vila „Luminiş” de la Sinaia. Ajută băneşte în dreapta şi în stânga compozitori şi interpreţi aflaţi în nevoie şi nu ezită, când ruşii îi năvălesc în odaie, să se interpună între ei şi soţul adorat-detestat.

Paginile consacrate de Irina Procopiu acestui cuplu unic nu fac decât să întregească profilul lor fascinant, mereu retuşabil, mereu surprinzător.

Când nu e în atmosfera enesciană, Irina Procopiu continuă să se intereseze de muzică, cu acea frenezie proprie melomanului. Judecăţile ei de valoare rămân interesante pentru înţelegerea uimitoarei apetenţe spre muzică a bucureştenilor. Astfel, Suzy Djuvara, care dorise să fie ascultată de Regina Maria, avea o „voce metalică, fără suflu” şi mai avea de aşteptat zece ani, poate, ca să se impună. În schimb, Maria Cebotari îi pare „magnifică” în Madame Butterfly. Şaleapin ar trebui să se retragă, chiar dacă are „arta cântului”, pentru că, evident, nu mai face faţă. W. Kempf este „un pianist excepţional, care îl interpretează pe Mozart ca nimeni altul”. E. Fischer e „un mare virtuoz, cu o sonoritate splendidă”. Se entuziasmează peste măsură de baletul Cneazul Igor, de Borodin: „minunea minunilor, o revărsare de viaţă sălbatică şi frenetică, cu o bogăţie neaşteptată de culori”.

Aceeaşi participare emoţională se observă când parcurge săli de expoziţii, saloane oficiale, bazaruri cu vânzare, clădiri inaugurate ori asistă la spectacole de teatru: doamna Sterian „are mozaicuri superbe”; Olga Greceanu este „o artistă încântătoare”. Salonul din 1939 i se pare foarte reuşit (cu pânze de E. Stoenescu, Dărăscu, Iser, Şt. Popescu, Steriadi). „Mircea” rămâne bazarul cel mai faimos, dar are mereu preţuri exorbitante. Încearcă, fără succes, să-şi vândă acolo o fotă. Fresca de la Ateneu e „înghesuită, cu coloritul greşit”. În fine, Gaiţele şi Lăcustele, piesele lui Kiriţescu, i se par „vulgare”, „oribile”. La fel Escu a lui Tudor Muşatescu.

Notaţia zilnică, adeseori sincopată, văduveşte textul de forma literară întâlnită atât de cuceritor, de pildă, în cartea Zoei Cămărăşescu Amintiri. Frumuseţe, graţie, armonie, nobleţe. Adică tot ce am pierdut! (Bucureşti, 2011). În schimb, ritmul, am zice drăcesc, al consumării timpului la Irina Procopiu conturează viaţa cotidiană a unei societăţi pentru care vizita ajunge o adevărată instituţie. I se adaugă croitoreasa, modista, coaforul, expoziţiile, concertele, recepţiile (în case particulare ori la reprezentanţele diplomatice), doctorii (cu bolile la ordinea zilei: cancerul şi tuberculoza şi, imediat după război, leacul universal pentru orice boală, penicilina) şi, aproape în fiecare seară, mersul la cinema.

Din fiecare loc autoarea reţine o bârfă, o vorbă de duh, desluşeşte o situaţie, îşi reproşează că a spus ceva neavenit. Puse laolaltă, aceste comentarii se constituie aproape într-un scenariu de film. Iată câteva personaje. O vreme este apropiată de Toutou Oroveanu şi de soţul acesteia, dirijorul Gogu Georgescu. Dar relaţia se frânge din cauza conflictului cu cumnatul ei, Nonna Otescu, îndepărtat de la conducerea Operei. După ce salută „şicul nebun” al toaletelor doamnei Toutou Georgescu, Irina Procopiu constată generozitatea nemăsurată a lui George Enescu şi observă sec: „Gogu n-ar fi dat nici un ban”. Până la urmă, după patru ani de ruptură, reia prietenia, de dragul Asociaţiei Muzicale.

De soţii Veturia şi Octavian Goga o leagă o prietenie de treizeci de ani şi e foarte afectată de moartea poetului. Dar pe măsură ce fosta cântăreaţă se apropie de mareşalul Antonescu şi de operele Patronajului – atotputernica organizaţie condusă de soţia acestuia – Irina Procopiu şi anturajul acesteia încep s-o evite. Veturia se apără: „Dacă n-am făcut bine, n-am făcut nici rău”, amintind de susţinerea unor muzicieni.

Măsurată în aprecieri, folosind arareori epitete depreciative, Irina Procopiu răbufneşte împotriva a două femei care în epocă au cunoscut o certă notorietate. Una a fost văduva lui Take Ionescu, măritată din 1928 cu un principe polonez, Jan Korybut Woroniecki. Bogată, curtată, cu casa deschisă şi orgolioasă peste măsură, Adina Woroniecka se dovedeşte „autoritară”, „odioasă” când trebuie să lucreze în echipă la cutare operă de binefacere (spitalul din Sinaia sau bazarul din Bucureşti). Ba şi soţul ei ar trebui evitat deoarece se zice că e spion. Exigenţele vieţii sociale o silesc însă să-i frecventeze, chiar dacă limitat, pe cei doi soţi.

Mai categorică este în privinţa Marthei Bibescu. Evoluând în societatea europeană ca principesă scriitoare, colaboratoare notorie a ocupantului german în Primul Război Mondial, Martha Bibescu mai avea un păcat de neiertat: o criticase infam în presă pe Regina Maria. Dar una este s-o încondeiezi în pagini de jurnal şi alta s-o bârfeşti în public. La un moment dat scrie despre trufaşa membră a Academiei belgiene de litere că la Mogoşoaia primeşte rece ca o împărăteasă, iar toaletele ei sunt ceva „între cea a unei dansatoare şi harnaşamentul unui cal de dârvală”. Până la urmă însă regretă a o fi criticat pe Martha Bibescu în faţa unor străini: „Era o compatrioată!”.

Oaspete permanent al legaţiilor străine, doamna de onoare ajunge să facă constatări desprinse parcă dintr-un Baedeker: la cutare ambasadă e mereu frig, la alta se mănâncă prost şi oaspeţii stau înghesuiţi. La greci totdeauna serviciul e splendid, cu argintărie din belşug şi feţe de masă minunat brodate. La un dineu este aşezată între doi diplomaţi, Seba (al Cehoslovaciei) şi Biering (al Danemarcei), care se critică reciproc, fiecare la câte o ureche a ei. Legaţia Franţei, indiferentă la sensibilităţile opiniei publice, o invită la o recepţie pe Elena Lupescu, amanta Regelui Carol al II-lea. Tot francezii organizează o seară muzicală George Enescu, unde adaugă şi muzică uşoară!

Iureşul vizitelor are, neîndoios, şi unele avantaje pentru posteritate. Dincolo de eticheta admirativă pusă pe interiorul vreunei locuinţe („superbă”, a familiei Tabacovici, la Nora Steriadi admiră „asortarea de culori”, undeva găseşte „un amestec de orori şi lucruri interesante”, „cea mai frumoasă grădină din România” i se pare a fi cea a familiei O’Kelly de la Predeal), ea captează şi o sumedenie de fapte devenite istorie. Astfel, cineva evocă preţuirea deosebită de care se bucura Regele Carol I în ochii Reginei Victoria a Angliei. După ce l-a decorat cu Ordinul Jartierei, rezervat îndeobşte nobilimii britanice, i-a înmânat cheia mausoleului închinat soţului ei, prinţul Albert, îngăduindu-i să petreacă acolo în meditaţie o oră întreagă.

Curioasă şi dorind să fie mereu bine informată, nu poate scăpa de opacitatea cu care societatea românească antebelică a primit unele opere de artă ajunse capodopere universale. În august 1938, aflată în vizită la familia Tătărescu, la Târgu Jiu, are prilejul să vadă enigmatica „Coloană, pomenirea fără de sfârşit” a lui Brâncuşi. „Aberaţie mentală!”, sună verdictul nestăpânit al priceputei femei. Şi ca să-l bagatelizeze şi mai mult pe sculptor, adaugă condescendent că Arethia Tătărescu se amuza pe seama lui şi îl punea să facă tot felul de lucruri domestice. În acelaşi registru, Picasso, considerat de critica de specialitate a se fi inspirat de la Brâncuşi, e socotit cu uşurătate „cap bolnav”.

Cella Delavrancea îi istoriseşte o întâlnire din casa Elenei Morand (născută Chrissoveloni, măritată prima oară cu Dimitrie Suţu, de aici intitulându-se prinţesă). E vorba de Regina Maria şi Marcel Proust, deopotrivă emoţionaţi: ea avea să discute cu un mare scriitor, el să cunoască o Regină. Decepţia a fost reciprocă, dovedind o dată în plus că, deşi amândoi mânuiau condeiul, starea de spirit care îi anima în acele momente era cu totul diferită.

Atentă la scena politică românească şi internaţională, Irina Procopiu notează lapidar anumite evenimente şi interesul ei va spori pe măsură ce norii întunecaţi ai războiului se apropie, apoi învăluie ţara. Nu e vorba de revelaţii, ci de ilustrarea unei percepţii la nivelul omului obişnuit faţă de ce se întâmplă în jur. Moartea violentă a unor politicieni, părerile fanteziste ale altora despre români, înţelegerea singulară a unor răbufniri sociale, uimiri şi întrebări fără răspuns rămân presărate în jurnal, creionând o dată în plus portretul unui martor al timpului său.

Asasinarea lui Armand Călinescu, „românul de care aveam atâta nevoie, aşa de capabil, curajos, inteligent, bun şi viu”, e „o crimă înfiorătoare”. O întristează şi boala prelungită a lui Nicolae Titulescu, „un om de o atât de mare şi frumoasă inteligenţă”.

Află ce crede W. Churchill despre români: Transilvania nu e locuită de ei, Basarabia au smuls-o de la ruşi, Dobrogea e bulgărească. „Halal!”, exclamă ea sufocată.

E scandalizată de funeraliile naţionale făcute tatălui unei căpetenii legionare, în noiembrie 1940. Iar în timpul rebeliunii, neştiind, ca atâţia alţi bucureşteni, ce se întâmplă cu adevărat, îşi continuă întâlnirile muzicale, apoi constată îndurerată: „Trag unii în alţii, ţi se rupe inima!”.

La un moment dat, în timpul războiului, întâlneşte un comunist francez convins, cinstit, inteligent, dar nefericit de ce se întâmplă. După terminarea ostilităţilor asemenea exemplare îi vor ieşi tot mai rar în cale.

Partea poate cea mai expresivă a jurnalului acoperă anii 1940-1950. E aproape o imagine filmică de la color la alb-negru, de la o viaţă în parametri normali la constrângerea până la exterminare a unor pături sociale. Primele semne de îngrijorare, cu tentă extrem de personală, apar în 1938, când Cehoslovacia declară mobilizarea: „Şi Lila (mezina), care nu e măritată!”. Aude, în aceeaşi vreme, despre dereglarea sistemului european de căi ferate, din cauza concentrărilor, iar la aflarea veştii că Hitler a ocupat Cehoslovacia scrie că „lumea e consternată”. Urmează o adevărată escaladare a îngrijorării: românii sunt prinşi între ameninţarea germană şi stihia comunismului. Dar nu-şi poate ascunde admiraţia pentru dictatorul nazist: „Ce mare om e Hitler! Sub nasul occidentalilor a încheiat acordul cu sovieticii din 23 august 1939!”. Cât despre vecinii unguri, „ardem la foc mic”, iar când află de ultimatumul rusesc, din iunie 1940, privind pierderea Basarabiei şi a Bucovinei de nord, se simte copleşită: „Ce nenorocire, să-ţi părăseşti fraţii!”. Când pierdem şi Cadrilaterul în favoarea Bulgariei, are o sugestie inocent femeiască, gândindu-se desigur la minunatul Balcic, creaţia Reginei Maria: „Ar trebui să cerem despăgubiri ocupanţilor pentru îmbunătăţirile făcute acolo”.

Zvonurile de război îi par „agasante”, „enervante”. Când Yvonne Stahl o asigură că nu va fi război – i-a spus-o un ghicitor –, are un moment de uşurare; urmează exaltarea, cu lacrimi de bucurie, când aude ordinul faimos: „Ostaşi, vă ordon: treceţi Prutul!”. La fel reacţionează George Enescu, „plângea ca un copil”. Se dezmeticeşte însă curând. Alarme nocturne, corespondenţa de pe front oprită (afară de cărţile poştale), pierderi cumplite la Odessa („Mareşalul a promis că ne oprim la Bug, şi acum?”), bombardamente ruseşti asupra Bucureştiului (cu avioane americane), zvonuri de abdicare a Regelui, de înţelegere ruso-engleză pe spinarea nemţilor încep să contureze dezastrul. Răul se adânceşte când se produc primele bombardamente americane (consolarea e slabă când, luaţi prizonieri, paraşutiştii americani îi cer iertare Reginei Elena pentru uciderea atâtor civili). Urmează rechiziţionarea vilelor de la Sinaia pentru adăpostirea celor 5.000 de funcţionari ministeriali evacuaţi acolo. Lumea vede pretutindeni paraşutişti ruşi travestiţi în hornari, imposibil de capturat.

Între spaimele de veşti cumplite (ruşii trec Prutul la 27 martie 1944) şi nevoia de autoapărare (nu mai ascultă radioul), istoria îşi urmează cursul: bombardamentul american de la 4 aprilie face 17.000 de victime. În cartierele rezidenţiale Filipescu şi Bonaparte ard 168 de case, iar mareşalul Antonescu ar vrea să încheie pace separată cu ruşii… Află din zvon public de slugărnicia românilor duşi în delegaţie la Moscova, după război. Când Stalin îi întreabă dacă armata roşie a făcut excese în România, proaspeţii bolşevizaţi se grăbesc să declare că totul a fost perfect. „Atunci sunteţi prost informaţi. Eu ştiu că s-au comis tâlhării, jafuri, violuri”, replică învingătorul Stalin dispreţuitor.

Când ocupaţia rusească e fapt împlinit, nu-i rămâne decât să consemneze sincopat, folosind tot mai des doar iniţialele numelor, fapte cotidiene ce vestesc, în avalanşă, prăbuşirea unei lumi: încep să lipsească alimentele, accesul în Bucureşti e îngăduit doar cu permise speciale, casele se rechiziţionează, combustibilul se raţionalizează sau începe să se vândă „la negru”. Telefoanele se reduc la trei convorbiri pe zi. „Mizeria comunistă” se regăseşte în propria casă, unde ruşii, proaspeţi locatari, chefuiesc şi dansează cu femei de pripas. Nici la Sinaia lucrurile nu stau mai bine; s-ar duce acolo să-şi apere vila „Căpriţa”, dar se teme să lase nesupravegheată casa din Bucureşti… Alt zvon acreditează ideea că România va găzdui două milioane de ruşi „pentru refacere”.

Se formează talciocuri, aceste pieţe de câteva ore unde lucruri acumulate de generaţii întregi se duc pe mai nimic. Multe ajung pe mâna parveniţilor. Peste aproape cincizeci de ani, parte din aceştia, la rândul lor, le vor vinde, nu ca să supravieţuiască, ci ca să nu fie întrebaţi despre provenienţă.

Irina Procopiu începe şi ea să vândă, direct, unor prietene care dispun încă de bani (Maruka Cantacuzino, Olga Greceanu) sau samsarilor, iţiţi, ca totdeauna, la vreme de criză. Aşa se duc un tablou olandez din secolul al XVII-lea şi dicţionarul de arhitectură al lui Viollet-le-Duc (şi constată cu melancolie că Louis Blanc, soţul mult iubit, o ajută şi dincolo de moarte, căci lucrarea îi aparţinuse). Ar vrea să afle unde este un tablou de Grigorescu, pe care îl ştia la Goodwin, cumnatul răposatului soţ. Află că acesta l-a vândut lui Nicolae Cantacuzino, „ca să fie la loc sigur”.

Mizeria se adânceşte penibil. Invitaţiile la masă devin o problemă, totuşi rămân parte dintr-un ceremonial pe care oamenii refuză să-l abandoneze. Doar că se serveşte, de pildă, carne de cal „camuflată” cu tarhon. E bucuroasă când duce undeva o oală de ciorbă, pregătită dintr-o găină primită de Nadia Duca de la ţară. Altă dată se bucură că poate duce un şniţel unei prietene suferinde. Zile întregi lipseşte pâinea; apar cartelele pe baza cărora se pot cumpăra doar 200 de grame de mălai pe zi. Peştele se vinde cu 9.400 de lei kilogramul. Oraşul e în ultimul hal de murdărie. Disperată, începe să dea lecţii de franceză şi de pian. Primeşte opt lei pe oră, iar impozitul la casă se ridică la 152.000 de lei!

Copilăretul şcolit acasă de Irina Procopiu (între care şi nepoţii ei) îi este recunoscător şi între paginile jurnalului au rămas uitate foi stinghere cu mulţumiri versificate.

Disperarea găseşte remedii vremelnice; în primul rând sunt şedinţele de muzică ce se succedă ameţitor: la ea, la familiile Magheru, Enescu, Bediţeanu, Constanţa Cantacuzino. Să mai adăugăm şi refugiul din micul apartament al chelnerului Apostol, de la Continental, unde se asculta muzică de pe discuri. Lectura, schimbul de cărţi, unele dobândite de la diplomaţii străini, ocupă tot mai mult timp. Poate ca să-şi continue obiceiul notării, dar în acelaşi timp să nu-şi dezvăluie gândurile, Irina Procopiu rezumă, transcrie, comentează amplu din Guy de Pourtalès, Anatole France, André Maurois, Aldous Huxley ş.a. Lumea boierească, a burgheziei opulente îşi găseşte divertismente şi în frecventarea diferitelor organisme create ad-hoc, Prietenii Americii, Asociaţia prietenilor Naţiunilor Unite, sau a celor încă existente (ca Institutul Francez). Vor plăti amarnic această nesocotinţă.

Spaima începe să pună stăpânire pe oameni; jurnalul Irinei Procopiu devine pe alocuri criptic ori cu fraze camuflate: „Coletta n-are ştiri de la soţ” (avea să fie asasinat la Jilava), doamna Buşilă e îngrijorată (soţul e socotit criminal de război şi tratat ca atare), Savel Rădulescu e aşteptat în zadar la un dejun până la ora 15:30…

Apar şi opotuniştii, dornici să placă noului regim. Victor Eftimiu lansează ideea fantezistă că toţi europenii sunt slavi, iar etimologia toponimelor Berlin şi Bârlad e aceeaşi: cocină de porci. Ion Marin Sadoveanu, altădată râvnit pentru o posibilă căsătorie cu fata cea mică şi socotit ani de zile „conferenţiarul prin excelenţă”, publică Sfârşit de veac în Bucureşti, carte pe care Irina Procopiu o socoteşte „imorală” pentru că „şmecherii reuşesc totdeauna”. Când află de numirea ca ambasador la Paris a lui Simion Stoilov, se întreabă inocent: „E de ajuns, e doar matematician!?”. Pentru ce avea să urmeze în destructurarea totală a trufaşului nostru sistem diplomatic şi înlocuirea cu oameni de o singură virtute, aceea a „dosarului sănătos”, Irina Procopiu rămâne tăcută.

Temătoare de singurătate, sătulă de compania văduvelor (Veturia Goga, Nadia Duca, Georgeta Otescu), lipsită de mijloace materiale („sunt într-o mizerie neagră”), Irina Procopiu s-a stins la Bucureşti, în 1950, înconjurată de fetele ei, într-un anonimat ce a cuprins un şir nesfârşit de reprezentanţi ai elitei româneşti antebelice.

Georgeta Filitti

1891¹

6/18 octombrie 1891

Ce plicticoasă şi monotonă mi s-a părut astăzi viaţa, şi cu toate astea am râs, am fost veselă tot timpul. Întorcându-mă acasă, mi-a căzut o mănuşă şi deodată mi-a venit să plâng, şi dacă m-ar fi întrebat cineva de ce, i-aş fi răspuns: parcă eu ştiu de ce plâng? Păcătos caracter mai am şi eu! O ştiu foare bine şi sunt foarte tristă şi fac tot ce pot ca să nu-mi las lacrimile să picure.

Să nu credeţi că sunt îndrăgostită, nici gând, asta n-o să mă ameţească, sunt sigură. Lili s-a întors aseară foarte mulţumită. Îl iubesc foarte mult, şi pe soţia lui deopotrivă.

Ah! De s-ar putea întoarce Elena, micuţa mea Elena, pe care o iubesc atât de mult.

1892

Duminică, 5/17 ianuarie 1892

N-am nimic de făcut şi mă plictisesc de moarte, duminica e idiot. Ar trebui totuşi să-mi fac lecţiile de engleză pentru mâine. Ei bine, n-am nici un chef. Ieri am fost la doamna Brătianu, e o familie în care fiecare membru mi-e simpatic, chiar şi Sabina Cantacuzino, pe care altădată o găseam insuportabilă.

Zozo e bolnavă, mi-a transmis prin deşteptul de Coco să mă duc s-o văd; numai să găsesc pe cineva care să mă însoţească până la ea. Astăzi ar fi trebuit să mă duc să le văd şi pe Elisa şi pe Elena, pe care n-am văzut-o de joi.

Ce fericită sunt că am o prietenă ca Elena, e distinsă, dulce, bună şi inteligentă; o ador. Am un cult pentru ea şi aş fi cea mai nefericită creatură dacă aş fi silită să n-o mai văd.

Oh! O iubesc mult pe Elisa, aproape cât pe Elena, doar că am senzaţia că după căsătoria ei nu mai suntem la fel de prietene ca înainte. Mai curând ea s-a depărtat de mine, cu toate astea sunt convinsă că mă iubeşte şi eu o iubesc, draga de ea, şi mă rog la Dumnezeu să-i dea fericire şi norocul de a avea copii.

Luni, 26 octombrie/7 noiembrie 1892, Bucureşti

Încep cam târziu să-mi scriu jurnalul, dar cum azi n-am nimic de făcut şi vremea e îngrozitoare, să-ţi dai soacra afară din casă, am zis că o să scriu ca să-mi treacă timpul. Azi le-am văzut pe Marie Mihaiu şi pe Lorica. Prima e drăguţă şi am multă afecţiune pentru ea, dar o cunosc puţin. Cealaltă e pretenţioasă, nu e proastă, dar destul de vanitoasă.

Azi-dimineaţă am primit o scrisoare de la Elena şi sunt cam frământată din cauza ei, mica mea prietenă, doar asta-i mai lipsea, să aibă frăţiorul bolnav. Doamne, dacă aş putea face ceva s-o scap de această amărăciune! Şi când te gândeşti că fiinţa aceasta aleasă, bună şi inteligentă are atâtea necazuri, zău, e nedrept. Zilele trecute, la Elisa, era atât de tristă, că-mi venea să plâng. Îl aud pe Grigore Logadi, de n-o fi prea nebunatic. Am să cobor să stau de vorbă cu el, dar o să mă şi plictisesc. Doamne, ce de oameni nesăraţi există şi ce stupidă e viaţa uneori, iar lumea e atât de mare!

N-aş zice că vreau să mă mărit, dar la noi nu vine nimeni şi pe urmă nu-s nici drăguţă, nici bogată, nici spirituală. Oh! Dacă aş fi fost de trei ori mai urâtă decât sunt şi aş fi avut o rentă de 50.000 de franci, pretendenţii nu mi-ar fi lipsit, dar mai bine să n-am aceşti bani, căci sunt destui interesaţi şi sper în continuare că într-o zi va veni unul care va găsi că fac mai mult decât una cu o zestre frumoasă.

29 octombrie/10 noiembrie 1892, vineri [joi] seara, Bucureşti

Am impresia că sunt pe cale să mă îndrăgostesc. Îmi place domnul Blanc², e deştept, foarte manierat, ceea ce-mi place totdeauna, şi pe urmă nu ştiu ce are, dar îmi place; nu mi-a făcut pic de curte, dar asta nu dovedeşte nimic. Şi zău, dacă vrea să se căsătorească cu mine, n-am să zic nu.

Azi am primit o scrisorică drăguţă de la Marioara.

Azi i-am scris Saşei – uite una căreia îi place să facă declaraţii, dar asta e contrar principiilor mele, ceea ce o plictiseşte pe frumoasa mea verişoară.

Ce repede a trecut serata de ieri, şi m-am şi distrat! Dacă ăsta ar putea fi un început ori măcar de-aş putea să-l întâlnesc pe domnul Blanc în societate, dar nu-l văd nicăieri. Poate o să vină la căsătoria Viorichii, ar fi o şansă.

2/14 noiembrie 1892, Bucureşti

Dimineaţa am citit Petit Bleu de Gyp, la început am râs şi pe urmă am plâns.

Aseară am fost la căsătoria Viorichii, nici urmă de domnul Blanc, în schimb alt admirator, domnul C., un soldăţoi care-şi roteşte ochii de crap amorezat şi care nu se prezintă. E tâmpit? Cleo mi-a vorbit azi de asta, am spus în faţa mamei că n-aş vrea să-l cunosc, dar nu-i nimic dacă m-a plăcut; m-a plăcut imediat şi, sincer vorbind, am pretenţii mai mari.

M-am distrat ca o regină şi am dansat ca o nebună. Viorica era încântătoare, e genul logodnicei, e poetic de frumoasă.

Dacă domnul B. s-ar îndrăgosti de mine, e adevărat că nu m-aş supăra. Aseară am avut o conversaţie foarte amuzantă cu Maria Brăiloiu, totuşi nu-i pot spune că-mi place Blanc, asta îmi răneşte amorul propriu şi mândria, sunt extrem de mândră; încă un defect, am destule.

9/15 noiembrie

Marioara s-a căsătorit la Primărie; încă una care pleacă, o să-mi lipsească teribil, o iubesc mult, e aşa de drăguţă şi de afectuoasă.

Azi le-am văzut pe Brătience, sunt încântătoare, le iubesc mult, Sabina e pretenţioasă, iar fraţii ei au chipuri frumoase. Odinioară îmi plăceau; ce bine că îi văd acum, fiindcă vechea mea pasiune pentru Dinu s-ar putea trezi din nou.

10/22 noiembrie

Marioara s-a măritat. După biserică am fost la Maria Brăiloiu, unde l-am văzut pe domnul B., din păcate am rămas foarte puţin.

Tanti Zoe a venit aseară de la Viena, ce femeie drăguţă. M-am dus s-o văd pe Elena, scumpa de ea, ce zăpăceală, fratele ei pleacă duminică împreună cu tatăl lui la Viena, starea lui e destul de îngrijorătoare.

Sâmbătă am fost la Operă. Se juca Africana³. Primadona e urâtă ca o maimuţă, dar cânta destul de bine, nici baritonul nu-i rău. Domnul C. m-a urmărit continuu prin lornion, asta m-a deranjat puţin, dar admiraţia lui mă lasă total nepăsătoare. Am reuşit să atrag atenţia dr. C., atâta m-am uitat spre el, încât până la sfârşit m-a urmărit şi el – se înţelege că pe dată m-am uitat în altă parte.

Azi am avut lecţia de desen, e o mare pasiune de-a mea, din păcate fără mult talent şi încă şi mai puţină răbdare. Ieri i-am scris lui Tanţi, dar nu mă hotărăsc să-i trimit scrisoarea, mi-e frică să vandalizez [sic] această fată de treabă şi sunt tentată să fac la fel ca acea cucoană care avea de citit romane fetelor ei şi înlocuia cuvântul „dragoste” cu „tobă”. E o idee nouă şi aş fi vrut să văd mutrele acelor fete.

12/24 noiembrie 1892

L-am văzut şi sper să-l revăd. M-am distrat la Marie cum nu pot să spun.

17/29 noiembrie

A murit subit bătrânul Marghiloman, asta mă doare. N-am chef să scriu. Costică scandează versuri latineşti şi asta mă împiedică să reflectez convenabil, mă distrage. Vine Grünfeld, de-aş putea merge la concertul lui, mi-e teamă că nu. E de ajuns să-mi placă un lucru ca să nu-l am. Duminică am făcut muzică cu domnişoara Borănescu, la Maria Brăiloiu, Desigur, l-am văzut pe domnul B., asta mi-a făcut plăcere şi aş da orice să-l văd îndrăgostit de mine. Dar mă tem că nu se va întâmpla aşa. Am impresia că nu m-am născut într-o zodie bună. Uneori viaţa mi se pare atât de neinteresantă. Şi mica mea Elena, pe care n-am văzut-o de duminică, mi se pare un veac!

Prefaţa lui Loti⁴, ca precuvântare a Exilului, e aleasă. Dostoievski e admirabil, de altfel întreaga literatură rusă e frumoasă.

18/30 noiembrie

A venit în vizită, dar eu nu eram acasă. L-a primit mama.

1/13 decembrie

Am belele. G.I. bagă de seamă că e îndrăgostit de mine şi-mi spune prin sora lui că vrea să se însoare cu mine. L-am trimis drăguţ la plimbare. În acea zi am fost foarte elocventă. Bine că nu mi-a vorbit şi toată povestea asta tâmpită s-a oprit aici. Nu i-am spus mamei fiindcă nu vreau o ceartă în familie.

Doar Elena şi domnişoara R. cunosc secretul. Poate n-am făcut bine să le spun, dar simţeam nevoia să vorbesc, de altfel asta m-a indispus şi mă tem să nu mă îmbolnăvesc. Elena avea migrenă când m-am dus s-o văd. De cinci zile mă culc după miezul nopţii, niciodată înainte, şi mor de somn şi de oboseală. Astă-seară suntem invitaţi la tanti Olga, mă înnebuneşte gândul că trebuie să merg fiindcă sunt sigură că n-o să mă amuz.

Joia trecută am fost la concertul Grünfeld. M-a încântat talentul lui minunat şi cât de limpede şi de precis cântă, dar nu mi-a plăcut aranjamentul după Lohengrin şi Tannhäuser. Mi se pare că Wagner nu suportă aşa ceva. Cântecul lebedei în Lohengrin e simplu şi mişcător, încât te face să plângi, nu poate şi nu trebuie să fie aranjat ori făcute variaţiuni după el. Dacă l-aş cunoaşte pe domnul Grünfeld, nu m-aş jena să i-o spun. Asta mi-i aminteşte pe tinerii întâlniţi la Aix, care-mi spuneau mereu: „Ce hotărâtă sunteţi!”. Într-o zi am zis cam brusc: „Sunt aşa cum sunt, asta-i tot”. Şi vecinul meu de masă a spus: „Nu ştiu cum se numeşte asta în ţara voastră, dar la noi e o calitate”. Toţi tinerii aceia erau drăguţi şi mă admirau mult, mai ales domnul Berl. Ce n-am înţeles niciodată e că mă găseau aşa de drăguţă. Trebuie să mergi în străinătate ca să ai succes.

8/20 decembrie

Domnul B. a plecat, nu se întoarce decât la jumătatea lui ianuarie. Bicu şi soţia lui s-au întors, nu i-am văzut. Elena e iarăşi suferindă, Doamne, cât mă mâhneşte asta! Am terminat de citit Werther, ce trist e!

Ai zice că e parcă un făcut, trebuie să-l văd pe Griguţă în fiecare săptămână.

24 decembrie 1892/5 ianuarie 1893

Încă opt zile şi e 1893. Ce vreme mizerabilă! Ninsoare îngrozitoare şi cu asta o să vedem ce Crăciun o să mai fie! Mă distrează că sunt gata să fac nişte cadouri drăguţe şi ce mă amuză şi mai mult e să le şi ofer. Azi am luat masa la Elena; în ciuda vremii urâte, m-am dus şi m-am întors pe jos.

Duminică am fost la boston Cantacuzino, unde m-am distrat destul, nu cât Zoe, dar ea se amuză din orice, şi apoi e mult mai tânără decât mine. Doi ani diferenţă e mult. La mine în cameră e frig, am zăpadă între geamuri, ceea ce nu mă încântă, mă rog. Loti e un nemernic şi-mi pare rău că nu i-o pot spune. Articolele astea care apar în Revista nouă sunt oribile şi dacă Regina le-a autorizat publicarea, ei bine, n-o să-mi îngădui să-i spun, dar voi socoti că nici o clipă nu l-a iubit pe Rege sau ţara. Cu ce drept o face Loti pe îngeraşul Reginei, infect personaj! Până acum îmi plăcea mult Pescarul din Islanda, şi o să-mi placă totdeauna felul lui de a scrie, dar Exilata nu-i face cinste.

1893

2/14 ianuarie 1893

O să mă uit în oglindă în noaptea de Bobotează, sunt foarte superstiţioasă şi poate o să văd bine. E teribil cum se duc banii, Doamne, am avut aproape 200 de franci şi mai am doar 40 şi încă o mică datorie pe care trebuie s-o achit.

6/18 februarie 1893

N-am scris de mai bine de o lună, dar am alergat pe la baluri şi nu m-am gândit la jurnal. Săptămâna asta l-am văzut de trei ori pe domnul B., cu care tot oraşul mă mărită. E foarte neplăcut.

E 9 seara, am cântat la pian; verişoarele mele s-au dus la balul Obolului din seara asta. Mâine fac muzică cu Olimpia, fratele ei e drăguţ şi începe să-mi facă puţină curte; toţi sunt bolnavi. Sunt mulţumită. Dineu mâine-seară la doamna Brătianu. Marie Assan vrea să-mi încerc vocea. O să mă duc marţi la ea, ce mulţumită aş fi să am voce, mi-aş da jumătate din viaţă.

Vineri [joi], 19 februarie/2 martie 1893

Floflo şi soţia lui au jucat aseară Sărutul, la Sander. Erau amândoi încântători. Era şi B. acolo, dar eu am rămas ţeapănă. Aseară m-am distrat desigur o groază.

16/28 martie, marţi

Sunt plictisită, deşi am râs toată ziua. Saşa se mărită, dar nu pare încântată.

30 martie/11 aprilie

Bine, asta e, mă iubeşte şi vrea să mă ia de nevastă, dar mi-e frică să nu facă părinţii mei greutăţi; eu l-aş lua din tot sufletul, ţine la mine, e o garanţie de fericire, şi apoi îmi place cum nu pot să spun. Poate am să-l văd sâmbătă seara la Sarah Bernhardt⁵.

24 mai/5 iunie

Am prevăzut ce avea să se întâmple: mai întâi, acum o lună, refuzul categoric al tatei, sper că-şi va schimba gândul. Şi cu asta, ce belea pe capul meu! Doamne, ce n-aş da să-l pot lua imediat de bărbat! Şi apoi, aşa m-am săturat de casă şi de bârfe! Nu l-am văzut de trei săptămâni, acum opt zile am făcut 21 de ani. Ce bine mă simt să fiu majoră! Elisa a fost foarte stângace, iar eu prea încrezătoare. Totuşi se inventează mult în ţara asta, sunt dezgustată.

2/14 iunie

Am fost pentru câteva zile la Buftea. Am încercat să fiu veselă şi am reuşit să le distrez pe micuţe, deşi n-aveam prea mult chef. Şi când mă gândesc că n-o pot vedea pe tanti Iuca singură, măcar o dată. Pleacă sâmbătă la Urbeni, trebuie neapărat s-o văd înainte.

Astă-seară avem concert; numai de-ar veni şi el. Această nehotărâre mă exasperează, să ştiu o dată pentru totdeauna: da sau nu! Zozo e o brută. L-a refuzat pe un oarecare domn Brăescu, care are o avere frumoasă şi, după spusa multora, e un tip superb.

22 iunie/4 iulie

L-am văzut de patru ori, patru zile la rând, asta e! Bietul om a fost la Elisa şi Elisa i-a spus să aibă răbdare până în toamnă. De fapt, e adevărat că mă iubeşte sincer. E mai bine să începi căsătoria cu afecţiunea soţului decât cu indiferenţă de o parte şi de alta. N-o să mă uite în răstimp de trei luni. Sunt sigură că n-am nimic la inimă şi că sunt glumele lui Shachman. Duma m-a anunţat că sunt doar anemică.

Când mă gândesc la cele nouă luni pe care trebuie să le petrec la ţară, îmi vine să urlu, şi cu toate acestea ştiu foarte bine că vara trece, cum trec toate, şi că anul cel bun va reveni fără să aducă multe schimbări. Categoric, m-am săturat de viaţa acasă. Uf! Mă înăbuş! Pentru moment, doar Elisa e salvarea mea. Ce suflet bun şi ce drăguţă e! Când mă gândesc la Elena, care e bolnavă la Viena şi care poate va trebui să facă o operaţie, sunt atât de amărâtă, că aş putea plânge fără încetare.

20 iulie/1 august 93, Beoca

Iată-mă aici de zece zile; încă nu m-am plictisit, numai restul timpului să treacă la fel de repede.

Ieri Thimi mi-a trimis o scrisoare în care-mi spune puzderie de lucruri cu aerul că nu-mi transmite mai nimic. I-am răspuns, regret că am fost obligată să-i vorbesc de povestea mea, am fost obligată, ce să fac! Ca să vezi, de la Buftea i-am scris două scrisori lui tanti Iuca şi mi-a răspuns şi ea fără ca mama să bage de seamă! Nu-i bine, dar trebuia să-i spun că socotesc condiţiile domnului B. supărătoare. Doamne, Doamne, fă să treacă timpul mai repede!

Tatăl meu e-un păsăroi/ Mama mea, o păsăruică/ Trec apa fără luntrişoară/ Mama mea, o păsăruică/ Tata e un păsăroi…

(De citit Notre Dame de Paris⁶)

7/19 august 93, Beoca

Azi-dimineaţă am terminat de citit Notre Dame de Paris. Ce capodoperă! Biata Esmeralda, nenorocitul de arhidiacon, blestemat să fie Ludovic al IX-lea. Acum îl detest şi mai mult.

Sunt aici deja de patru săptămâni. Nepotul Nicu Moscu a murit miercuri, pe 4; ce greutate s-o înştiinţăm pe biata mama mare! Thimi nu răspunde; poate sunt vinovată că m-am încrezut în ea. Ce n-aş da să am toamna în spate şi iarna în faţa mea. Vreau să mă mărit şi să-l iau pe el, nu pe altul. Iată că am spus-o!

1897

13/25 martie 1897, Bucureşti

Sunt obosită de viaţă, căsătoria e o instituţie caraghioasă, e sclavia veşnică a femeii. E plicticos ca o plesnitoare.

25 martie 1897, ora 3

Sunt tulburată şi dezamăgită, biata mea micuţă Elena e atât de suferindă. Doamne, ce tristă e viaţa! Drăguţa de ea, era aşa de fericită să aibă un bebeluş şi acum s-a terminat. Dumnezeu ştie dacă va mai putea avea vreodată copii. E dezolant.

25 martie 1897, ora 6:25

Vin de la Elisa. Elena e mai bine. Doamne, numai să ţină! Sunt atât de îngrijorată! Din fericire, febra a scăzut şi poate înghiţi medicamentele. Mi-e aşa teamă, dă, Doamne, să nu fie nimic.

26 martie 1897, miercuri, ora 7 seara

În dimineaţa asta Elena n-a avut febră, după-amiază a reînceput, are mâna şi piciorul umflate. Nu ştiu ce să spun şi sunt disperată. Cantacuzino pretinde că va dura foarte mult timp. Numai să scape, Doamne! Mi-e aşa de frică! Doamne, ai milă de ea!

27 martie 1897, joi, orele 12-1

Aceeaşi stare, noapte foarte proastă, febra n-a scăzut. Dimineaţa mi-a fost teribil de frică, bona Miţei a venit să-mi spună că i-a auzit vorbind pe domni şi că unul din ei spunea că Elena a murit, s-a speriat îngrozitor; am trimis îndată după veşti. Doamne, nu îngădui să se întâmple un lucru atât de oribil!

28 martie, vineri, ora 11

Noapte proastă, dureri foarte mari, starea generală înrăutăţită. E îngrozitor, sunt cu adevărat disperată şi îmi vine să plâng. E cu putinţă o asemenea nenorocire? Doamne, fie-ţi milă de tinereţea şi de fericirea ei!

30 martie, duminică

S-a sfârşit, s-a sfârşit, păsăruica mea dragă şi-a luat zborul şi nu se mai întoarce. Sunt atât de mâhnită, atât de mâhnită, nu vreau să mă mai rog fiindcă nu slujeşte la nimic. L-am implorat pe Dumnezeu să nu îngăduie o asemenea nenorocire şi nu m-a auzit.