Translation of the novel © 2013 by Editura Polirom, all rights reserved.

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-3566-5

ISBN PDF: 978-973-46-3567-2

ISBN print: 978-973-46-3443-9

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: © Andrey Burmakin/Dreamstime.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

GEORGES SIMENON (1903-1989) este unul dintre cei mai cunoscuţi scriitori de literatură poliţistă. A scris peste 200 de romane, traduse în peste 50 de limbi, dintre care 75 de romane şi 28 de povestiri avîndu-l drept personaj principal pe celebrul inspector Maigret. Pînă astăzi, cărţile sale au fost vîndute în peste 850 de milioane de exemplare în întreaga lume.

Lui Denise

I

Venise aici de două sute, de trei sute de ori? De mai multe ori, poate? Nu avea chef să le numere, să-şi rememoreze fiecare caz în parte, nici măcar pe cele celebre, care intraseră în istoria judiciară, căci era latura cea mai neplăcută a profesiunii sale.

Totuşi, cele mai multe dintre aceste anchete nu ajungeau, oare, la Curtea cu Juri, ca azi, sau la Tribunalul Corecţional? Ar fi preferat să nu ştie, în orice caz, să rămînă departe de aceste ultime ritualuri, cu care nu se obişnuise complet niciodată.

În biroul lui de la Poliţia Judiciară, lupta care se sfîrşea de cele mai multe ori la orele mici ale dimineţii era încă una corp la corp, la egalitate, ca să zicem aşa.

Era de ajuns să străbaţi cîteva culoare, să urci cîteva scări şi decorul devenea cu totul altul, se intra în altă lume, unde cuvintele nu mai aveau acelaşi sens, un univers abstract, hieratic, deopotrivă solemn şi ciudat.

Tocmai părăsise, împreună cu ceilalţi martori, sala tribunalului cu lambriuri întunecate, unde se amestecau strălucirea globurilor electrice şi lumina cenuşie a unei după-amiezi ploioase. Aprodul, pe care Maigret ar fi jurat că îl cunoscuse dintotdeauna la fel de bătrîn, îi conducea spre o încăpere mai mică, aşa cum un învăţător îşi conduce elevii şi le arată băncile prinse în perete.

Cei mai mulţi se aşezau ascultători şi, respectînd recomandările preşedintelui, nu scoteau o vorbă, ba chiar ezitau să se uite la ceilalţi.

Priveau drept înainte, încordaţi, închişi în ei, păstrîndu-şi secretul pentru clipa solemnă în care, puţin mai tîrziu, singuri în mijlocul unui spaţiu impresionant, aveau să fie interogaţi.

S-ar fi zis că se afla într-o sacristie. Cînd, copil fiind, se ducea în fiecare dimineaţă la biserica din satul lui, Maigret simţea aceeaşi tulburare aşteptînd să păşească, în urma preotului, spre altarul luminat de lumînări tremurătoare. Doar auzea paşii credincioşilor, care se aşezau la locurile lor, agitaţia paracliserului…

Tot aşa, acum, putea să urmărească ceremonia care se desfăşura dincolo de uşă. Recunoştea vocea preşedintelui Bernerie, cel mai minuţios, cel mai tipicar dintre magistraţi, dar poate şi cel mai scrupulos şi mai pasionat în căutarea adevărului. Slab şi bolnăvicios, cu ochii febrili şi tusea seacă, părea un sfînt dintr-un vitraliu.

Apoi auzi vocea procurorului Aillevard, care ocupa scaunul Ministerului Public.

În sfîrşit, paşi care se apropiau, cei ai aprodului care anunţa martorii, întredeschizînd uşa şi strigînd:

— Domnul comisar de poliţie Segré!

Segré, care nu se aşezase, îi aruncă o privire lui Maigret şi pătrunse în sala de audiere, în pardesiu şi cu pălăria gri în mînă. Ceilalţi îl urmăriră o clipă cu privirea, gîndindu-se că în curînd le va veni şi lor rîndul şi întrebîndu-se, cu nelinişte, cum aveau să se comporte.

Se putea zări un petic de cer fără culoare prin ferestrele la care nu se putea ajunge, situate atît de sus, încît erau deschise şi închise cu ajutorul unei frînghii, iar lumina electrică sculpta feţele cu ochi goi.

Era cald, dar ar fi fost necuviincios să-ţi scoţi pardesiul. Existau ritualuri la care erau atenţi toţi cei de dincolo de uşă şi nu conta că Maigret venea de foarte aproape, avînd doar de străbătut culoarele întunecosului Palat de Justiţie: purta pardesiu, ca şi ceilalţi, şi-şi ţinea pălăria în mînă.

Era octombrie. Comisarul revenise din concediu abia de două zile, într-un Paris năpădit de o ploaie care părea că nu voia să se mai sfîrşească. Se reîntorsese în apartamentul din bulevardul Richard-Lenoir, apoi la birou, cu un sentiment pe care i-ar fi fost greu să-l definească, un fel un amestec de plăcere şi de melancolie.

În scurt timp, cînd preşedintele îl va întreba vîrsta, el va răspunde:

— Cincizeci şi trei de ani.

Ceea ce însemna că, în conformitate cu regulamentele, va fi scos la pensie peste doi ani.

Se gîndise deseori la asta şi deseori cu bucurie. Dar acum, la întoarcerea din concediu, această pensionare nu mai era o noţiune vagă sau îndepărtată, ci un sfîrşit logic, ineluctabil, aproape imediat.

În cursul celor trei săptămîni petrecute pe malul Loarei, viitorul căpătase mai mult contur atunci cînd, în sfîrşit, soţii Maigret cumpăraseră casa unde urmau să-şi petreacă bătrîneţile.

Făcuseră asta aproape fără tragere de inimă. Se cazaseră, ca şi pînă atunci, la un hotel din Meung-sur-Loire, unde aveau tabieturile lor, şi patronii, soţii Fayet, îi considerau parte din familie.

Afişele de pe zidurile micii localităţi anunţau scoaterea la licitaţie a unei case de la marginea cîmpului. Se dusese s-o viziteze împreună cu doamna Maigret. Era o construcţie foarte veche care, împreună cu grădina înconjurată de ziduri cenuşii, ducea cu gîndul la o casă parohială.

Îi încîntaseră culoarele cu dale albastre, bucătăria cu grinzi groase, care era cu trei trepte mai jos decît nivelul solului şi avea încă pompa de apă într-un colţ; salonul mirosea ca un vorbitor de mănăstire şi, peste tot, ferestrele cu ochiuri mici de geam decupau misterios fasciculele de lumină.

La vînzare, soţii Maigret, stînd în picioare în spatele încăperii, se consultaseră de mai multe ori din priviri şi fuseseră surprinşi cînd comisarul ridicase mîna, în timp ce ţăranii îşi întorceau capetele… De două ori!… De trei ori!… Adjudecat!

Pentru prima dată în viaţa lor, erau proprietari şi, chiar de a doua zi, chemaseră un instalator şi un tîmplar.

În ultimele zile, începuseră chiar să bată magazinele negustorilor de antichităţi din regiune. Cumpăraseră, printre altele, un cufăr de lemn cu blazonul lui Francisc I, pe care îl aşezaseră pe culoarul de la parter, lîngă uşa salonului, unde se găsea un şemineu de piatră.

Maigret nu-i vorbise despre asta nici lui Janvier, nici lui Lucas, nimănui, de parcă i-ar fi fost oarecum ruşine că îşi pregătea astfel viitorul, de parcă ar fi fost o trădare faţă de Poliţia Judiciară.

În ajun, i se păruse că biroul lui nu mai era exact la fel şi, în dimineaţa asta, în camera martorilor, ascultînd ecourile din sala de tribunal, începea să se simtă străin.

Peste doi ani, va pescui cu undiţa şi, fără îndoială, în după-amiezile de iarnă se va duce să joace belotă cu cîţiva cunoscuţi, într-un colţ de cafenea unde începuse să se obişnuiască.

Preşedintele Bernerie punea întrebări precise, la care comisarul din arondismentul IX răspundea în acelaşi fel.

Pe bănci, în jurul lui Maigret, martorii, bărbaţi şi femei, trecuseră cu toţii prin biroul lui şi unii petrecuseră acolo cîteva ore. Oare solemnitatea locului îi impresiona chiar atît de mult, încît să nu-l recunoască?

Era adevărat că întrebările nu le mai punea el. Nu se vor mai afla în faţa unui om ca ei, ci în faţa unui aparat impresionant, şi nici măcar nu era sigur că vor înţelege întrebările ce le vor fi puse.

Uşa se întredeschise. Era rîndul lui. Ca şi colegul din arondismentul IX, îşi ţinea pălăria în mînă şi, fără să se uite la stînga sau la dreapta, se îndreptă spre balustrada în formă de semilună destinată martorilor.

— Numele, prenumele, vîrsta şi ocupaţia…

— Maigret Jules, cincizeci şi trei de ani, comisar-şef la Poliţia Judiciară din Paris.

— Nu sînteţi rudă cu acuzatul, nici în serviciul lui… Ridicaţi mîna dreaptă. Juraţi să spuneţi adevărul şi numai adevărul…

— Jur…

Vedea, în dreapta, siluetele juraţilor, feţe care ieşeau cu mai multă claritate din penumbră şi, în stînga, în spatele robelor negre ale avocaţilor, îl zărea pe acuzat, aşezat între doi jandarmi în uniformă, cu bărbia sprijinită pe mîinile încrucişate, privindu-l cu insistenţă.

Petrecuseră împreună multe ore, între patru ochi, în biroul supraîncălzit de la Poliţia Judiciară şi li se întîmplase să întrerupă un interogatoriu ca să mănînce sendvişuri şi să bea bere, flecărind ca doi amici.

— Ascultă, Meurant…

Oare Maigret îl tutuise uneori?

Aici, între ei se ridica o barieră de netrecut şi privirea lui Gaston Meurant era la fel de neutră ca aceea a comisarului.

Maigret se cunoştea şi cu preşedintele Bernerie, nu numai pentru că stătuseră de vorbă pe culoare, ci şi pentru că era pentru a treizecea oară cînd unul îl interoga pe celălalt.

Dar nu se observa nimic. Fiecare îşi juca rolul ca şi cum nu s-ar fi cunoscut, oficianţi ai unei ceremonii la fel de vechi şi de ritualice ca liturghia.

— Dumneavoastră, domnule comisar-şef, aţi condus ancheta faptelor pentru care a fost sesizat tribunalul?

— Da, domnule preşedinte.

— Întoarceţi-vă spre domnii juraţi şi spuneţi-le ce ştiţi.

— În ziua de 28 februarie a acestui an, pe la ora unu a după-amiezii, mă aflam în biroul meu de la Poliţia Judiciară cînd am primit un telefon de la comisarul de poliţie din arondismentul IX. Mă anunţa că fusese săvîrşită o crimă pe strada Manuel, la doi paşi de strada Martyrs, şi că se deplasa la faţa locului. După cîteva clipe, un telefon de la Parchet îmi cerea să mă prezint şi eu în acelaşi loc şi să trimit acolo specialiştii de la Identitatea Judiciară şi de la laborator.

Maigret auzi cîteva persoane tuşind în spatele lui şi zgomot de încălţări agitîndu-se pe podea. Cu acest caz cu se relua activitatea judecătorească după vacanţa de vară şi toate locurile fuseseră ocupate. Probabil că erau şi persoane care asistau în picioare, în fundul sălii, lîngă uşa mare, păzită de oameni în uniformă.

Preşedintele Bernerie făcea parte din acea minoritate a magistraţilor care, aplicînd codul de procedură penală à la lettre, nu se mulţumea să asculte, în şedinţa de judecată, un rezumat al cercetării penale, ci o reconstituia în cele mai mici detalii.

— I-aţi găsit pe cei de la Parchet la faţa locului?

— Am ajuns cu cîteva minute înaintea substitutului. L-am găsit acolo pe comisarul Segré, însoţit de secretarul lui şi de doi inspectori din cartier. Nici unul nu se atinsese de ceva.

— Spuneţi-ne ce-aţi văzut.

— Strada Manuel este o stradă liniştită, obişnuită, puţin circulată, care dă, la capătul de jos, în strada Martyrs. Imobilul cu numărul 27 bis se găseşte aproximativ la mijlocul acestei străzi. Loja portăresei nu se află la parter, ci la mezanin. Inspectorul care mă aştepta m-a condus la etajul al doilea, unde am văzut două uşi ce dădeau spre palier. Cea din dreapta era întredeschisă şi, pe o plăcuţă de aramă, se putea citi un nume: Doamna Faverges.

Maigret ştia că totul conta pentru preşedintele Bernerie şi că nu trebuia să omită nimic dacă voia să nu fie chemat la ordine în mod tăios.

— În antreul luminat de un bec mat, n-am remarcat nici o dezordine.

— O clipă. Uşa prezenta urme de efracţie?

— Nu. A fost examinată mai tîrziu de specialişti. Broasca a fost demontată. S-a stabilit că nu a fost folosit nici un instrument utilizat în general pentru efracţii.

— Mulţumesc. Continuaţi.

— Apartamentul este format din patru încăperi, în afară de anticameră. În faţa acesteia, se află un salon, a cărui uşă cu geam e împodobită cu perdele crem. În acea încăpere, care comunică prin altă uşă cu geam cu sufrageria, am zărit cele două cadavre.

— Unde se găseau, mai exact?

— Cel al femeii, despre care am aflat mai tîrziu că se numea Léontine Faverges, era întins pe covor, cu capul întors spre fereastră. Gîtul fusese tăiat cu un instrument care nu se afla în încăpere şi pe covor se vedea o baltă de sînge cu un diametru de peste cincizeci de centimetri. Cît priveşte cadavrul copilei…

— Este vorba, nu-i aşa, de micuţa Cécile Perrin, în vîrstă de patru ani, care locuia împreună cu Léontine Faverges?

— Da, domnule preşedinte. Cadavrul era ghemuit pe o canapea Louis XV, cu capul acoperit de perne de mătase. Aşa cum au constatat medicul de cartier şi, puţin mai tîrziu, doctorul Paul, copila, după ce suferise un început de strangulare, fusese sufocată cu pernele.

În sală s-a stîrnit rumoare, dar a fost de ajuns ca preşedintele să ridice capul şi să privească şirurile celor care asistau la şedinţa de judecată, ca să se facă imediat linişte.

— După plecarea celor de la Parchet, aţi rămas în apartament pînă seara, împreună cu colaboratorii dumneavoastră?

— Da, domnule preşedinte.

— Spuneţi-ne ce constatări aţi făcut.

Maigret ezită numai cîteva secunde.

— De la început, mi-au atras atenţia mobilierul şi decoraţiunile. În acte, Léontine Faverges figura fără ocupaţie. Trăia ca mică rentieră, avînd grijă de Cécile Perrin, a cărei mamă, animatoare de cabaret, nu se putea ocupa personal de ea.

Pe această mamă, Juliette Perrin, o zărise cînd intrase în sală, aşezată în primul rînd, pentru că se constituise parte civilă. Avea părul vopsit roşcat şi purta o haină de blană.

— Spuneţi-mi exact ce v-a surprins în apartament.

— O amenajare neobişnuită, un stil special care mi-a amintit de anumite apartamente de dinaintea legilor despre prostituţie. De exemplu, salonul era prea capitonat, îmbrăcat în catifea, cu o mulţime de covoare, de perne şi, pe pereţi, cu gravuri galante. Abajururile aveau culori delicate, la fel şi în cele două dormitoare, unde se aflau mai multe oglinzi decît se obişnuieşte. Am aflat mai tîrziu că, într-adevăr, Léontine Faverges îşi folosise cîndva apartamentul pentru întîlniri galante. După promulgarea noilor legi, a continuat un timp. Brigada de Moravuri a intervenit şi, abia după mai multe amenzi, femeia s-a resemnat să-şi înceteze activitatea.

— Aţi putut stabili din ce trăia?

— Din spusele portăresei, ale vecinilor şi ale tuturor celor care o cunoşteau, avea bani puşi deoparte, pentru că nu fusese niciodată cheltuitoare. Născută Meurant, soră cu mama acuzatului, a sosit la Paris la vîrsta de optsprezece ani şi a lucrat un timp ca vînzătoare într-un mare magazin. La douăzeci de ani, s-a căsătorit cu un anume Faverges, comis-voiajor, care a murit trei ani mai tîrziu într-un accident de maşină. Soţii locuiau atunci la Asnières. Timp de cîţiva ani, tînăra a fost văzută frecventînd braseriile din strada Royale şi fişa ei a fost găsită la Brigada de Moravuri.

— Aţi cercetat dacă nu cumva, printre cei pe care îi frecventa atunci, se găsea cineva care, recent, ar fi putut să-şi amintească de ea şi să-i ia viaţa?

— În mediul ei, era considerată o singuratică, lucru destul de rar. Punea bani deoparte, ceea ce i-a permis mai tîrziu să se mute pe strada Manuel.

— Avea şaizeci şi doi de ani cînd a murit?

— Da. Se îngrăşase, dar, după cît am putut să-mi dau seama, îşi păstrase o oarecare tinereţe a înfăţişării şi o anume cochetărie. După spusele martorilor interogaţi, era foarte ataşată de fetiţa pe care o luase în grijă, nu atît pentru suma mică obţinută, cît de teama singurătăţii.

— Avea vreun cont la bancă sau la casa de economii?

— Nu. Nu avea încredere în instituţiile de credit, în notari, în plasamente în general şi păstra în casă tot ce avea.

— S-au găsit bani?

— Foarte puţini, mărunţiş, bancnote mici într-o geantă şi monede într-un sertar din bucătărie.

— Exista o ascunzătoare şi aţi descoperit-o?

— Se pare că da. Cînd Léontine Faverges era bolnavă, ceea ce s-a întîmplat de două-trei ori în cursul ultimilor ani, portăreasa urca să-i facă menajul şi să se ocupe de copil. Pe o comodă din salon, se afla o vază chinezească cu flori artificiale. Într-o zi, portăreasa, ca să şteargă florile de praf, le-a scos din vază şi a găsit în fundul ei o pungă din piele, care i s-a părut că ar conţine monede de aur. După volum şi greutate, portăreasa pretinde că erau acolo mai bine de o mie. Am făcut proba în biroul meu, cu un săculeţ de pînză şi o mie de monede. După părerea mea, a fost concludentă. Am cerut să fie chestionaţi angajaţi din diferite bănci din împrejurimi. Cei de la o sucursală a băncii Crédit Lyonnais şi-au amintit de o femeie cu semnalmentele lui Léontine Faverges, care ar fi cumpărat, de mai multe ori, acţiuni la purtător. Unul dintre casieri, pe nume Durant, a recunoscut-o în mod categoric după fotografie.

— Este, aşadar, probabil ca aceste acţiuni să se fi aflat, ca şi monedele de aur, tot în apartament. Dar n-aţi găsit nimic?

— Nu, domnule preşedinte. Evident, am căutat amprente digitale pe vaza chinezească, pe sertare şi cam peste tot în apartament.

— Fără rezultat?

— Am găsit numai amprentele persoanelor care locuiau în apartament şi, în bucătărie, pe cele ale unui comisionar, căruia i-a fost verificat programul din acea zi. Ultima livrare pe care o făcuse fusese în ziua de 27, dimineaţa. Or, după spusele doctorului Paul, care a făcut ambele autopsii, crima ar fi avut loc în ziua de 27 februarie, între orele cinci şi opt seara.

— I-aţi interogat pe toţi locatarii imobilului?

— Da, domnule preşedinte. Mi-au confirmat ceea ce-mi spusese deja portăreasa: Léontine Faverges nu primea nici un bărbat, în afara celor doi nepoţi.

— Vă referiţi la acuzat, Gaston Meurant, şi la fratele lui, Alfred?

— Conform portăresei, Gaston Meurant o vizita destul de regulat, o dată sau de două ori pe lună, iar ultima dată a venit la mătuşa lui în urmă cu vreo trei săptămîni. Fratele lui, Alfred Meurant, rareori trecea pe acolo, pentru că nu era bine văzut de mătuşa lui. Chestionînd-o pe vecina de palier, pe doamna Solange Lorris, croitoreasă, am aflat că una dintre clientele ei venise la ea pentru o probă în ziua de 27 februarie, la cinci şi jumătate. Această persoană se numeşte doamna Ernie şi locuieşte pe strada Saint-Georges. Ea spune că, în momentul în care urca scara, un bărbat a ieşit din apartamentul moartei şi că, zărind-o, a părut să se răzgîndească. În loc să coboare, s-a îndreptat spre etajul al treilea. N-a putut să-i distingă faţa, pentru că scara e prost luminată. Din spusele ei, bărbatul purta un costum bleumarin şi un impermeabil maro cu cordon.

— Spuneţi-ne cum aţi intrat în contact cu acuzatul.

— În timp ce eu şi oamenii mei examinam apartamentul, în după-amiaza zilei de 28 februarie, şi începuserăm să stăm de vorbă cu locatarii, ziarele de seară anunţau crima şi furnizau un număr de detalii.

— O clipă. Cum a fost descoperită crima?

— În ziua aceea, adică 28 februarie, pe la amiază, portăreasa s-a mirat că n-o văzuse nici pe Léontine Faverges, nici pe copilă, care de obicei mergea la o grădiniţă din cartier. S-a dus să sune la uşă. Neprimind răspuns, a urcat din nou puţin mai tîrziu, tot fără să-i deschidă nimeni, şi a telefonat atunci la comisariat. Ca să revenim la Gaston Meurant, portăreasa ştia doar că făcea rame şi că locuia pe lîngă Père-Lachaise. N-a fost nevoie să-l caut, pentru că, a doua zi dimineaţă…

— Aşadar, în ziua de 1 martie…

— Da. A doua zi dimineaţă, cum ziceam, s-a prezentat singur la comisariatul din arondismentul IX, spunînd că era nepotul victimei, şi comisariatul l-a trimis la mine.

Preşedintele Bernerie nu se număra printre acei judecători care iau notiţe sau care, în cursul audierii, îşi rezolvă corespondenţa. Nici nu moţăia, ci privirea i se plimba fără încetare de la martor la acuzat, aruncînd, uneori, o ocheadă şi juraţilor.

— Povestiţi-ne, cît mai exact posibil, această primă discuţie pe care aţi avut-o cu Gaston Meurant.

— Purta un costum gri şi un impermeabil bej destul de uzat. Părea impresionat că se afla în biroul meu şi mi s-a părut că soţia lui îl împinsese să vină.

— Îl însoţea?

— Rămăsese în sala de aşteptare. Unul dintre inspectorii mei venise să mă anunţe şi am rugat-o să intre. Meurant mi-a declarat că citise ziarele, că Léontine Faverges era mătuşa lui şi că, deoarece reprezenta, împreună cu fratele lui, credea el, întreaga familie a victimei, crezuse de cuviinţă că trebuia să se prezinte. L-am întrebat care erau relaţiile dintre el şi bătrîna doamnă şi mi-a spus că erau excelente. Tot ca răspuns la întrebările mele, a adăugat că ultima vizită în apartamentul din strada Manuel data din 23 ianuarie. Nu mi-a putut da adresa fratelui său, cu care rupsese toate relaţiile.

— Aşadar, în ziua de 1 martie, acuzatul a negat în mod categoric că s-ar fi aflat în apartamentul din strada Manuel în ziua de 27 februarie, ziua crimei?

— Da, domnule preşedinte. Întrebat despre felul în care îşi petrecuse timpul în acea zi, mi-a spus că lucrase, în atelierul lui din strada Roquette, pînă la şase şi jumătate seara. Am vizitat acest atelier mai tîrziu, precum şi magazinul. Acesta din urmă, care are doar o vitrină destul de îngustă, este plin cu rame şi gravuri. De un cîrlig cu ventuză prins pe uşa din geam este agăţată o tăbliţă pe care scrie: „Dacă lipsesc, adresaţi-vă în spatele curţii“. Un gang neluminat duce acolo unde se află într-adevăr atelierul în care Meurant îşi confecţiona ramele.

— Există o portăreasă?

— Nu. Casa are numai două etaje, la care se ajunge pe o scară care dă în curte. E o clădire foarte veche, între două imobile cu locuinţe de închiriat.

Unul dintre asesori, pe care Maigret nu-l cunoştea deoarece sosise de curînd din provincie, privea drept înainte la public, cu aerul că nu înţelege nimic. Din contră, celălalt, cu faţă rozalie şi părul alb, aproba dînd din cap tot ce spunea Maigret, iar unele cuvinte, Dumnezeu ştie de ce, îi stîrneau un zîmbet de mulţumire. Cît priveşte juraţii, aceştia stăteau nemişcaţi, de parcă ar fi fost, de exemplu, personajele din ipsos pictat dintr-o scenă cu ieslea de Crăciun.

Avocatul acuzatului, tînărul Pierre Duché, era la primul lui caz important. Nervos, tot timpul gata să intervină, se apleca din cînd în cînd peste dosar şi nota întruna.

S-ar fi zis că numai Gaston Meurant se arăta total dezinteresat de ce se întîmpla în jurul lui sau, mai exact, asista la acest spectacol ca şi cum nu l-ar fi privit personal.

Era un bărbat de treizeci şi opt de ani, destul de înalt, cu umeri largi, cu părul blond care bătea în roşcat şi avea ochii albaştri.

Toţi martorii îl descriau ca pe o fiinţă blîndă şi calmă, puţin sociabilă, care îşi împărţea timpul între atelierul de pe strada Roquette şi locuinţa din bulevardul Charonne, pe ferestrele căreia se zăreau mormintele de la Père-Lachaise.

Reprezenta foarte bine tipul artizanului singuratic şi, dacă uimea ceva la el, aceasta era soţia pe care şi-o alesese.

Ginette Meurant era mică de statură, foarte bine făcută, cu acea privire, acea grimasă a buzelor, acel gen de corp care duc imediat cu gîndul la aventuri amoroase.

Mai tînără cu zece ani decît soţul său, părea şi mai mică decît vîrsta ei şi avea obiceiul copilăresc să clipească, cu aerul că nu înţelegea.

— Cum a declarat acuzatul că şi-a petrecut timpul în ziua de 27 februarie, între orele şaptesprezece şi douăzeci?

— Mi-a spus că a plecat de la atelier pe la şase şi jumătate. A stins becurile în magazin şi s-a dus acasă pe jos, după cum avea obiceiul. Soţia lui nu era în apartament. Se dusese la cinema, de la ora cinci, ceea ce se întîmpla destul de des. Avem mărturia casierei. Este vorba despre un cinematograf din cartierul Saint-Antoine, unde merge frecvent. Cînd s-a întors acasă, cu puţin înainte de ora opt, soţul ei pusese masa şi pregătise cina.

— Era ceva obişnuit?

— Se pare că da.

— Portăreasa imobilului din bulevardul Charonne şi-a văzut locatarul revenind acasă?

— Nu-şi aminteşte. Imobilul are vreo douăzeci de apartamente şi, spre seară, mulţi intră şi ies.

— I-aţi vorbit acuzatului despre vază, despre monedele de aur şi despre titlurile la purtător?

— Nu atunci, ci a doua zi, în 2 martie, cînd l-am convocat la biroul meu. Abia auzisem de aceşti bani de la portăreasa imobilului de pe strada Manuel.

— Acuzatul a părut să ştie?

— După o ezitare, mi-a spus în cele din urmă că ştia.

— Îi mărturisise mătuşa lui?

— Indirect. Aici, sînt obligat să deschid o paranteză. În urmă cu aproape cinci ani, Gaston Meurant, la insistenţele soţiei sale, se pare, a renunţat la meseria lui ca să cumpere, pe strada Chemin-Vert, o cafenea-restaurant.

— De ce spuneţi „la insistenţele soţiei sale“?

— Pentru că, atunci cînd a cunoscut-o, acum opt ani, aceasta era chelneriţă într-un restaurant din cartierul Saint-Antoine. Meurant lua masa acolo şi aşa a întîlnit-o. A luat-o de soţie şi, din spusele ei, a insistat ca ea să nu mai muncească. Meurant recunoaşte şi el. Totuşi, Ginette Meurant avea ambiţia să ajungă într-o zi patroana unei cafenele-restaurant şi, cînd s-a ivit ocazia, a insistat pe lîngă soţul ei.

— Şi afacerea a mers prost?

— Da. Încă din prima lună, Meurant s-a văzut nevoit să i se adreseze mătuşii ca să-l împrumute cu bani.

— Şi i-a dat?

— De mai multe ori. Din spusele nepotului, în vaza chinezească se afla nu numai săculeţul cu monede de aur, ci şi un portofel uzat, care conţinea bancnote. Din acest portofel lua decedata sumele pe care i le împrumuta. Îşi numea vaza, rîzînd, seiful ei chinezesc.

— L-aţi găsit pe fratele acuzatului, Alfred Meurant?

— Nu atunci. Din dosarele noastre, ştiam doar că ducea o existenţă contrară legii şi că fusese condamnat de două ori pentru proxenetism.

— Au existat martori care să declare că l-au văzut pe acuzat în atelierul lui în după-amiaza crimei, după ora cinci?

— Nu în acel moment.

— Purta, după cum fusese observat, un costum bleumarin şi un impermeabil maro?

— Nu. Avea costumul de toate zilele, care e gri, şi un pardesiu de gabardină bej-deschis, pe care îl îmbrăca de cele mai multe ori cînd se ducea la lucru.

— Dacă înţeleg bine, nici un element precis nu vă permitea să-l acuzaţi?

— Întocmai.

— Ne puteţi spune spre ce s-a îndreptat ancheta dumneavoastră în zilele care au urmat crimei?

— Întîi, m-am ocupat de trecutul victimei, Léontine Faverges, şi de bărbaţii care o cunoscuseră. Ne-am interesat şi de cei pe care îi frecventa mama copilului, Juliette Perrin, care, cunoscînd conţinutul vazei chinezeşti, ar fi putut să vorbească despre ea unor prieteni.

— Aceste investigaţii au avut vreun rezultat?

— Nu. I-am interogat şi pe toţi cei care locuiesc pe stradă şi l-ar fi putut vedea trecînd pe asasin.

— Fără rezultat?

— Fără rezultat.

— Astfel încît, în dimineaţa zilei de 6 martie, ancheta era încă într-un punct mort.

— Într-adevăr.

— Ce s-a întîmplat în dimineaţa de 6 martie?

— Mă aflam la birou, pe la ora zece, cînd am primit un telefon.

— De la cine?

— Nu ştiu. Persoana n-a vrut să-şi spună numele şi i-am făcut semn inspectorului Janvier, care se afla lîngă mine, să încerce să repereze sursa apelului telefonic.

— Aţi reuşit?

— Nu. Convorbirea a fost prea scurtă. Doar am recunoscut declicul caracteristic unui telefon public.

— Persoana care vă vorbea era bărbat sau femeie?

— Bărbat. Aş jura că vorbea printr-o batistă, ca să-şi înăbuşe vocea.

— Ce v-a spus?

— Textual: „Dacă vreţi să descoperiţi autorul crimei din strada Manuel, cereţi-i lui Meurant să vă arate costumul albastru. Veţi găsi pe el pete de sînge“.

— Ce-aţi făcut?

— M-am dus la judecătorul de instrucţie, care mi-a înmînat un mandat de percheziţie. Împreună cu inspectorul Janvier, am ajuns, la ora unsprezece şi zece, la imobilul din bulevardul Charonne şi, la etajul al treilea, am sunat la uşa apartamentului soţilor Meurant. Ne-a deschis doamna Meurant. Era în halat de casă, cu papuci în picioare. Ne-a spus că soţul ei se afla la atelier şi am întrebat-o dacă avea un costum albastru. „Bineînţeles, a răspuns ea. Cel pe care îl poartă duminica.“ I-am cerut să mi-l arate. Locuinţa e confortabilă, cochetă, destul de veselă, dar, la acea oră, era încă în dezordine. „De ce vreţi să vedeţi acest costum?“ „O simplă verificare…“ Am urmat-o în dormitor, unde a scos un costum bleumarin din şifonier. I-am arătat atunci mandatul de percheziţie. Costumul a fost închis într-un sac special, pe care îl adusesem, şi inspectorul Janvier a întocmit actele necesare. După o jumătate de oră, costumul se afla în mîinile specialiştilor de la laborator. În cursul după-amiezii, am fost anunţat că, într-adevăr, prezenta urme de sînge pe mîneca dreaptă şi pe rever, dar trebuia să aştept pînă a doua zi ca să aflu dacă era sînge de om. Totuşi, încă de pe la prînz, îi pusesem sub supraveghere discretă pe Gaston Meurant şi pe soţia lui. A doua zi dimineaţă, 7 martie, doi dintre oamenii mei, inspectorii Janvier şi Lapointe, avînd mandat de aducere, s-au prezentat la atelierul din strada Roquette şi l-au arestat pe Gaston Meurant. Acesta a părut surprins. A spus, fără să se revolte: „E cu siguranţă o neînţelegere“. I-am aşteptat în biroul meu. Soţia, aflată într-un birou vecin, era mai nervoasă decît el.

— Puteţi, fără să folosiţi notele, să ne repetaţi cu aproximaţie discuţia pe care aţi avut-o cu acuzatul în acea zi?

— Cred că da, domnule preşedinte. Stăteam la biroul meu şi îl lăsasem să rămînă în picioare. Inspectorul Janvier se afla lîngă el, în timp ce inspectorul Lapointe se aşezase să stenografieze interogatoriul. Eram ocupat cu semnatul corespondenţei şi asta mi-a luat ceva timp. În sfîrşit, am ridicat capul şi am spus pe un ton de reproş: „Nu e frumos, Meurant. De ce m-ai minţit?“ Urechile i s-au făcut roşii. Buzele i-au tremurat. „Pînă acum, am continuat eu, nu mă gîndeam la dumneata ca la un posibil vinovat, nici măcar ca la un suspect. Dar ce vrei să mai cred acum, cînd ştiu că ai fost în apartamentul de pe strada Manuel în ziua de 27 februarie? Ce-ai căutat acolo? Din ce motiv ai ascuns asta?“

— Ce v-a răspuns?

— A bolborosit, cu capul plecat: „Sînt nevinovat. Erau deja moarte“.