© 2019 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-8374-1

ISBN PDF: 978-973-46-8375-8

ISBN print: 978-973-46-7920-1

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă : ilustraţie de Radu Răileanu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

BOGDAN-ALEXANDRU STĂNESCU (n. 1979) este scriitor, eseist, traducător, editor. A debutat cu cronică literară în revista Luceafărul (1999), pe cînd era junior editor al Ziarului de Duminică. A publicat proză scurtă în majoritatea antologiilor „Prima mea…” de la Editura ART. În 2010 a publicat împreună cu Vasile Ernu volumul Ceea ce ne desparte. Epistolarul de la Hanul lui Manuc (Polirom), iar în 2012 a debutat ca poet, cu volumul Apoi, după bătălie, ne-am tras sufletul (Cartea Românească), nominalizat la premiile revistei Observator cultural şi la premiile Radio România Cultural pe anul 2012. În 2013 a publicat la Editura ART volumul Enter Ghost. Scrisori imaginare către Osip Mandelştam, iar în 2014, cel de-al doilea volum de poeme, anaBASis (Cartea Românească), nominalizat la premiile Radio România Cultural. În 2017 a publicat romanul Copilăria lui Kaspar Hauser (Polirom), pentru care a primit Premiul pentru „Proză”, în cadrul Premiilor „Nepotu’ lui Thoreau”, ediţia 2017, Premiul Radio România Cultural la categoria „Literatură”, ediţia 2018, Premiul Festivalului primului roman de la Chambéry, Franţa, ediţia 2018, a fost nominalizat pe lista scurtă a Premiului European pentru Literatură, 2019, şi este în curs de traducere în Franţa (Phébus), Ungaria (Jelenkor), Bulgaria (Janet 45), Croaţia (Fraktura) şi Macedonia (Antolog). Din 2012 este doctor în filologie, cu teza Emil Botta: Ars moriendi. A tradus din Alberto Manguel, James Joyce, Tennessee Williams, William Faulkner, Sandra Newman, Edward Hirsch, Paul Auster şi Daniel Mendelsohn.

Stimate domnule Profesor,

Probabil că nu vă amintiți de mine. N-am fost nici student eminent, mai curând chiulangiu și bețivan, nici nu am avut un talent deosebit la vreuna dintre materiile predate la Litere, însă eu vă cunosc bine pe dumneavoastră. Cursul de Mari Clasici pe care-l predați în anul terminal a fost singurul de la care nu am lipsit niciodată. Așteptam cu înfrigurare, din ultima bancă a amfiteatrului Odobescu, la cucurigu, cum îi spuneam noi, să vă urmăresc pașii șovăitori, silueta de cocostârc elegant – batista de la buzunarul sacoului, eșarfa din mătase neagră –, traseul alambicat pe care-l urmați până la catedră, apoi gesturile lente, de scafandru, cu care scoteați din servietă lupa imensă pe care o foloseați pe post de scrumieră pentru cele 10-15 țigări pe care le fumați în timp ce ne predați Eminescu și Caragiale, privirea imprecisă, nesigură pe care o aruncați înspre tavanul sălii. Dar, mai mult decât atât, vă sorbeam cuvintele, pe care nu le-am uitat nici până azi, afirmații care mi s-au înșurubat în creier și care poate că m-au ajutat decisiv să parcurg aceste decenii fără a apela la vreun gest extrem. „Adevărata literatură e cea care merge împotriva societății și împotriva literaturii“; „Evitați operele conformiste, feriți-vă de interpretările cuminți“; „Nu există mare scriitor care să fi oferit publicului contemporan exact ceea ce se aștepta de la el“. Și, mai presus de orice, ca un adagiu la interpretarea freudiană a lui Eminescu, „În fond, doamnelor și domnilor, orice om care trece de o anumită vârstă și trăiește lipsit de zbucium autodistructiv poate fi considerat erou“.

La examenul final, când ne-ați spus „să scriem orice vrem noi despre unul dintre marii clasici“, iar eu am interpretat pasiunea eminesciană din postume pentru adâncurile acvatice înghețate drept regressus ad uterum, dar într-un uter dușmănos, care expulzează un om bolnav într-un mediu violent, omenesc, prea omenesc, și v-am înmânat foaia pe care o umplusem frenetic cu scrisul meu urât, de nevrotic bine disimulat, mi-ați zâmbit, dându-mi semn că m-ați fi remarcat. Apoi mi-ați dat singurul 10 curat din seria mea și probabil acela a fost ultimul meu moment de optimism dintr-o viață marcată de eșec și lașitate.

Probabil că vi se pare ciudat să primiți de la un asemenea ipochimen un pachet precum acesta – și mă rog proniei cerești să nu-l aruncați cumva înainte de a trece de această jenantă captatio pe care încerc s-o încropesc aici.

Vă trimit o poveste, domnule Profesor. Nu e a mea, însă am devenit stăpânul ei printr-o aruncare de zaruri. S-ar putea ca propria mea ratare să fi făcut ca destinul să mă aleagă pe post de Luntraș al acestui manuscris pe care vi-l trimit. Nu, nu vă temeți: nu e literatură! V-am ascultat sfatul și v-am deprins oroarea față de scribălăii de revistă literară: am încetat să mai fac eforturi în direcția aceea încă din anul al doilea de facultate. Am știut de la bun început că pot dobândi cel mult o glorie de cârciumă și un public de trei-patru prieteni, așa că am ales calea care în acel moment (anii 2000) mi s-a părut mai onestă. Vă trimit așadar un plic cuprins în alt plic: o poveste adevărată trecută prin mâinile și pe sub ochii mei. Sunteți, în acest moment și în acest areal geografic, singurul om care posedă decența și pregătirea necesare pentru a judeca și a lua o hotărâre umană legată de pachetul pe care-l țineți în mână. Vă rog doar să nu săriți paginile, să citiți totul da capo al fine, din delicatețe față de mine. O să înțelegeți la final ce vreau să spun. Iar acum, vorba poetului, mă voi retrage-n spatele zidului de cuvinte:

*

Într-o după-amiază de vineri, spre finele lui octombrie 2018, când mă pregăteam de închiderea ediției și urcam ultimele știri pe site-ul ziarului nostru generalist, Redeșteptarea, cotidian quality de informație, a venit la mine, cu obișnuita-i mină plictisită, frumoasa secretară Medeea Scarlat (alintată în redacție Medi), care, cu incredibilele-i unghii roșii, de un stânjen (m-au uimit mereu dexteritatea ei de a scrie la computer cu asemenea unghii, precizia pe care o are de a bate tastatura doar cu buricele degetelor), mi-a lipit pe monitor o hârtiuță galbenă, pe care stăteau scrise următoarele cuvinte, de neuitat după ce veți înțelege ce anunțau: „Babă, recepție, vrea cu tine“. Laconismul mesajului se explică printr-o foarte scurtă aventură pe care o avusesem cu mitologica făptură cu un an în urmă, aventură în urma căreia am realizat că probabil nu sosise vremea să mă leg de o ființă aparținătoare sexului frumos, drept pentru care i-am comunicat duduii respectiva hotărâre. Imediat, ca într-un basm, blândețea și delicatețea ei s-au evaporat și au scos la iveală o creatură răzbunătoare, Erinie cu dinți de un cot și gheare ca niște hangere, arătând lumii o corcitură mitologhicală asemănătoare unei harpii. De atunci, forțați să lucrăm în aceeași redacție, ba chiar să colaborăm, în virtutea postului ei, reduseserăm comunicarea la aceste bilețele pe care mi le lipea ostentativ pe birou, mesaje la care eu mă supuneam fie răspunzându-i verbal, fie trimițându-i câte un mail. De data asta însă, fiind pe picior de plecare, m-am ridicat și am urmat-o spre recepție, unde, într-adevăr, am întâlnit privirea nerăbdătoare a unei bătrâne de o eleganță deloc românească și oarecum vetustă, cu un păr mov înfoiat deasupra ochilor conturați cu negru, ca o Cleopatră scăpată de veninul șerpilor și dispusă să-și ducă viața în anonimat. Doamna s-a prezentat „Müller“, după care mi-a comunicat sec că are să-mi spună lucruri de o importanță inestimabilă și că recurge la mine pentru că i-am fost recomandat de o terță persoană, cunoștință comună, de la Institutul „Călinescu“, care i-ar fi spus că o investigație cu tentă literară și cu un foarte înalt coeficient de risc ar trebui întreprinsă de un reporter cu veleități literare, nicidecum de cineva ca el, cercetător științific grad 1, plătit foarte prost și de aceea nu foarte dispus să alerge după cai verzi pe pereți. L-am înjurat în gând pe amicul Micu și am invitat-o pe doamna Müller la o cafea în lactobarul de pe Sfinții Voievozi, „La Relu“, unde ieșeam de regulă toată redacția la o bere după închiderea ediției, iar domnia sa a acceptat cu o ușoară reticență.

Așezați în fața câte unei cafele de o calitate îndoielnică, am ascultat povestea spusă cu accent străin, dar cu o gramatică română impecabilă, chiar pedantă a acestei femei stranii, dar, mai presus de asta, a manuscrisului care stătea între noi, într-un plic maroniu, format A4 și care, pe măsură ce povestea înainta, începuse să-mi atragă din ce în ce mai des privirea. Trebuie să recunosc că asemenea aventuri literare ieșite din comun au avut întotdeauna darul de a mă atrage precum un fluture de noapte e momit de flacăra lumânării. Iar lucrul acesta mi-a creat un prost renume nu doar în rândul jurnaliștilor „serioși“, ci și în acela al literaților. Doamna Müller s-a prezentat drept strănepoată a menajerei familiei Caragiale din perioada berlineză, menajera Roza Wiemme, ce ar fi urmat îndeaproape familia și după moartea marelui scriitor, fiind astfel martoră a morbidei rătăciri a sicriului cu trupul neînsuflețit al dramaturgului, care s-a văzut purtat prin țară timp de două săptămâni, ca sfintele moaște, înainte de a-și primi locul de veci la Bellu. Doamna Müller și-a întrerupt aici povestea pentru a sorbi din cafea, apoi s-a strâmbat fără a-și tăinui dezgustul și a continuat, rostind apăsat consoanele:

— Strebunica meea, Roza, a fost prima care a ajuns lângă cadavru, când l-a găsit madam Didina, nevastă-sa… Dăduse un țipăt de-a răsunat toată casa, și atunci ea s-a repezit afară din bucătărie, dărâmând în drum pe domnișoara Delavrancea, care rămăsese înlemnită-n hol și-și ascunsese fața-n palme.

— Cella Delavrancea locuia atunci la ei, așa-i? am întrebat de formă, pentru că știam toate legendele ce ar fi pus fericirea ultimei perioade din viața lui Caragiale pe seama unei legături prea strânse cu tânăra femeie, legătură consimțită de Alexandrina, soția.

Legendele începuseră să circule prin gura bârfologului Alexandru Piru, care pretindea că știe de la Călinescu însuși, care nu știu de unde aflase.

— Da, a răspuns madam Müller, privindu-mă cu ochii ei reci și conturați à l’égiptienne. Iar când nu stătea, o însoțea el prin turnee, în toată Germania… În fine, strebunica, o femee mai din topor – așa se zice, nu? –, s-a repezit să dea primul ajutor, căci doamna și domnița erau înlemnite. L-a suit înapoi pe patul de unde căzuse, l-a pus pe-o rână și a început să deretice prin cameră, în timp ce doamna Caragiale chema prin Luchi pe medicul curant. Atunci, i-a povestit bunicii mele, a găsit căzut lângă pat un plic de format mare, pe care stătea scris „Către Herr Doktor Philologikus Paulus von Zarifoupolus“, iar sub acestea, subliniat, dar cu o grafie tremurată, care spre finalul ultimului cuvânt pierea în linie șerpuită: „A nu se trimete!“. Străbunica Roza a pus plicul cu nepăsare pe biroul lui, peste alte hârtii, apoi, prinsă în vâltoarea evenimentelor, a uitat de el.

— Nu l-a văzut nimeni altcineva? am întrebat cu un fior de interes, spre propria mea surprindere.

Bătrâna s-a uitat în ceașca de cafea, pregătindu-și cu grijă răspunsul. I-am observat vinele îngroșate, albastre-vineții, sparte din loc în loc, ca și cum pe parcursul acelor tuneluri ar fi avut loc explozii sau niște plante de junglă ar fi înflorit, hrănindu-se din sângele bătrân.

— Nu, a avut ea grijă să nu-l găsească nimeni… Înțelegeți – aici a ridicat iarăși privirea spre mine –, ea nu știa limpede, doar bănuia… cine e Caragiale. Era un domn străin, un scriitor amabil, dar, până la moarte, când prin casă s-au perindat o groază de personalități, nu a înțeles cu totul. Abia atunci i-a trecut prin cap că un document pesemne important ar putea valora foarte mult peste câțiva ani…

— Și l-a luat!

Aproape c-am sărit de pe scaun, speriindu-l pe nenea Relu, care trebăluia pe la bar. I-am făcut semn cu mâna să-l liniștesc și i-am zâmbit, apoi m-am întors febril spre doamna Müller.

— Continuați! Vă rog!

Însă chiar când spuneam asta, privirea mi s-a îndreptat spre plic și mi-am dat seama că aș fi în stare să omor pe cineva ca să pot citi ce e înăuntru.

— L-a pus bine, se zicem. Noua ne povestea bunica adesea cum ar fi vrut de nenumărate ori să-l returneze, dar că i-a fost frică. Urmase familia în România, apoi a venit războiul și… a uitat! A uitat timp de zece ani, timp în care s-a măritat aici, a avut o fată, pe bunică-mea, căreia i-a povestit totul și i-a dat plicul.

— Bun, și bunica de ce nu l-a scos la lumină, măcar după moartea mamei? Zarifopol a mai trăit ceva vreme după Caragiale, la fel fiica scriitorului…

— Nu pot răspunde la întrebarea asta. Ce știu sigur e că plicul ăsta a fost îngrijit și ascuns ca o comoară în familia meea timp de un secol. Vreți să vă spun ce a fost în mintea a patru generații de femei, timp de 100 de ani? Pot să vă spun ce a fost în mintea meea…

N-am vrut să-i pun întrebarea care mă tulbura și care-mi stătea pe limbă: „Ei bine, ce?“. Dar doamna Müller oricum nu m-ar fi lăsat s-o întrerup:

— Strebunica Roza, care avea 35 de ani în 1912, a murit în 1935, la nici 60 de ani. Infarct sau poate un AVC. Nu e limpede. Bunica a crescut alături de tatăl ei, un șvab din Sibiu care a măritat-o tot cu un neamț, ceasornicar. La 20 de ani o avea pe mama, Sibile, și au trebuit să părăsească casa veche, negustorească și să se mute într-un cartier muncitoresc nou. În localul esta se fumează, oare?

— Nu, nu se fumează nicăieri, i-am spus cu părere de rău, nu e ca-n Germania, aici ne plac extremele.

Mi-am dat seama c-am făcut o gafă, dar am văzut-o zâmbind.

— Și nu putem ieși la țigară?

I-am ținut paltonul, pe care și l-a pus pe umeri, și i-am simțit pentru o clipă oasele mici, fine, ca de pasăre, apoi s-a întors și mi-a zâmbit din nou, când i-am ținut ușa.

În fața barului a scos o țigară lungă, albă, cu o dungă aurie care secționa filtrul în două. I-am aprins-o și apoi mi-am aprins și mie una. Când a tras primul fum, i s-a luminat chipul și a părut mult mai tânără, ca o stafie a fetei din ea care hotărâse să-și arate chipul pentru o clipită.

— Eu am făcut facultatea la București, am stat la cămin. Limbi streine, a adăugat. Am fost prima fată cu studii superioare din familia meea.

— Eu am făcut Litere. Aveam cursuri și-n Pitar Moș. Ce limbi ați făcut?

— Germană, normal. Și engleză cu Bantaș. În 1980 am primit permisiunea să parasesc țara. Am fost unul dintre nemții venduți de Ceaușescu. De atunci trăiesc la Berlin. Mă credeți ca, odată instalată în noua mea casa din Pankow, când mi-am aranjat lucrurile și am deschis cutia cu amintiri și bijuterii de familie, mi-am reamintit întreaga poveste?

— Vă cred, i-am spus cu sinceritate.

A mai tras un fum, prelung, și a privit în zare, spre Bulevardul Dacia, înspre Romană.

— Atunci l-am și deschis. Era un vraf de hârtii îngalbenite, ascunse în plicul care se ferfeniţise, și a fost ca și cum o mână vrăjită mi-ar fi luat uitarea de pe pleoape, așa mi-am amintit toate poveștile cu străbunica nemțoaica și I.L. Caragiale.

Am tras adânc aer în piept și am întrebat-o:

— Ați citit documentul?

A încuviințat din cap și a lăsat iar privirea în pământ:

— Da, și așa am înțeles de ce nu a vrut să i-o mai trimită.

— O? Trimită?

S-a uitat amuzată la mine, probabil păream perplex:

— Da, e o scrisoare. Netrimisă lui Paul Zarifopol. O foarte lungă scrisoare și foarte personală, ca o poveste de viață, o… autobiografie.

A fost ultima picătură:

— Doamnă, ce trebuie să fac ca s-o citesc și eu?

A stins țigara în scrumiera cu picior și mi-a făcut semn să intrăm. I-am ținut ușa și am urmat-o prin pătura de aburi care năvăleau din bar. Ne-am așezat la masă și am lăsat-o să vorbească, pentru că simțeam că urmează ceva important.

— Cred că familia mea a făcut o mare nedreptate. Și am purtat câteva generații această vină… într-un fel, și poate o să râdeți, cred că scrisoarea aceasta furata, pierduta – am zâmbit amândoi – a fost un blestem pentru toate femeile din familia mea, timp de patru generații. Am murit toate tinere, am fost toate nefericite.

— Doamnă, dumneavoastră sunteți aici, am adăugat pe un ton glumeț.

— Da, dar nu pentru mult timp, mi-a tăiat-o rece. Metastază.

Am înghețat.

— Cred că scrisoarea asta trebuie scoasă la lumină, așa cum e. Cu minime intervenții, fără a fi dosită în vreo bibliotecă, ci publicată ca atare. Am nevoie să știu că puteți face asta ca să v-o pot da. Nu am nici o pretenție, luați-o ca pe un act de… izbavire.

Am observat că-i tremurau mâinile și am făcut un gest care nu-mi stă în fire. Am întins mâna și am pus-o peste harta aia tremurândă, din pergament, cu râurile venelor albastre palpitând.

— Puteți avea încredere în mine.

M-a privit în ochi, a zâmbit, s-a ridicat cu greu, refuzând orice ajutor, și a dispărut din viața mea la fel de neașteptat cum apăruse. Am rămas acolo, în aburul și strigătele lui nea Relu, uitându-mă la plicul maroniu în care se afla scrisoarea pierdută a lui Caragiale și gândindu-mă fără să vreau la blestemul de care-mi vorbise femeia. Apoi m-am ridicat, am pus plicul la piept, pe sub palton, și am plecat spre primul loc unde mă puteam apuca de citit, adică în redacția goală.

Ceea ce urmează este chiar scrisoarea lui Caragiale, așa cum am primit-o, având doar câteva adnotări necesare înțelegerii unor aluzii sau trimiteri la diverse persoane, inaccesibile cititorului de astăzi.