Olga Tokarczuk, Beiguni

Copyright © Olga Tokarczuk, 2007

First published as Bieguni in Poland by Wydawnictwo Literackie, Kraków in 2007

© 2018 by Editura Polirom, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7490-9

ISBN PDF: 978-973-46-7491-6

ISBN print: 978-973-46-7525-8

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: © VadimVasenin/Depositphotos.com (prelucrare)

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

OLGA TOKARCZUK, născută în Sulechów în 1962, este unul dintre cei mai iubiţi scriitori polonezi contemporani. Ea se află pe lista nominalizaţilor la Premiul Nobel şi se numără printre cîştigătorii celei mai prestigioase distincţii literare poloneze, Premiul Nike. Este autoare a mai multor romane (printre care Casă de zi, casă de noapte, Călătoria oamenilor Cărţii şi Străveacul şi alte vremuri) şi volume de povestiri, traduse în mai multe limbi europene. În anul 2018, Rătăcitorii, romanul la a cărui lansare The Bookseller spunea că Olga Tokarczuk este „probabil unul dintre cei mai mari scriitori în viaţă de care n-aţi auzit“, îi aduce prestigiosul Man Booker Prize International.

Exist

Am câţiva anişori. Stau pe pervazul ferestrei, de jur-împrejur, jucării împrăştiate, turnuri din cuburi dărâmate, păpuşi cu ochi zgâiţi. În casă este întuneric, aerul din încăperi se răceşte încetul cu încetul, îşi pierde strălucirea. Nu mai e nimeni acasă; au plecat, au dispărut, se mai aud încă, tot mai slab, vocile, târşâitul picioarelor, ecourile paşilor şi un râs îndepărtat. În spatele ferestrei – curtea pustie. Întunericul se prelinge lin din cer. Se aşterne peste toate ca o rouă neagră.

Cea mai supărătoare este nemişcarea: densă, vizibilă – crepusculul rece şi lumina slabă a lămpilor cu vapori de sodiu, care e înghiţită de beznă la nici un metru distanţă de la sursă.

Nu se întâmplă nimic, marşul beznei se opreşte în faţa uşii casei, întregul vacarm al întunecimii amuţeşte, formează un caimac gros, ca pe laptele care se răceşte. Contururile clădirilor pe fundalul cerului se întind la nesfârşit, îşi pierd treptat unghiurile ascuţite, canturile, marginile. Lumina care se stinge ia cu sine aerul – deja nu mai ai ce să respiri. Întunericul se infiltrează acum prin piele. Sunetele s-au încolăcit unul în jurul altuia, şi-au retras ochii de melc; orchestra lumii a plecat şi a dispărut în parc.

Seara aceasta este capătul lumii, l-am tatonat din întâmplare în timpul jocului, fără să vreau. L-am descoperit, căci m-au lăsat singură pentru o clipă, nu m-au păzit. E limpede că mă aflam într-o capcană, închisă. Am câţiva anişori, stau pe pervazul ferestrei, mă uit la curtea încremenită. S-a stins lumina în bucătăria şcolii, toată lumea a plecat. Plăcile de beton ale curţii, însiropate în întuneric, au dispărut. Uşi închise, obloane trase, jaluzele coborâte. Aş vrea să plec, dar nu am unde. Numai prezenţa mea capătă contururi clare care tremură, se unduiesc şi asta doare. Într-o singură clipă descopăr adevărul: deja nu mai e nimic de făcut – exist.

Cu lumea din cap

Prima mea călătorie am făcut-o pe câmpuri, pe jos. Multă vreme nimeni nu mi-a observat lipsa, de aceea am reuşit să ajung destul de departe. Am traversat tot parcul, apoi – pe drumuri de ţară, prin lanuri de porumb şi lunci umede pline de bulbucel şi zăbrelite cu şanţuri de ameliorare – am mers până pe malul râului. De altfel, râul şi aşa era pretutindeni în şesul acela, se infiltra pe sub căptuşeala de iarbă, lingea câmpurile.

Când m-am urcat pe valul de apărare, am văzut panglica mişcătoare, drumul care ieşea în afara cadrului, în afara lumii. Şi dacă cineva avea noroc, putea zări pe el şlepuri, bărci mari şi plate care alunecau în ambele direcţii, fără să bage în seamă malurile, arborii, oamenii care stăteau pe val, trataţi deopotrivă ca puncte de orientare efemere, nedemne de luat în seamă, ca martori ai mişcării lor pline de graţie. Visam ca, atunci când voi creşte, să lucrez pe un astfel de şlep, ba şi mai bine – să devin şlepul însuşi.

Nu era un râu mare, nu mai mare decât Odra; dar pe atunci şi eu eram mică. Îşi avea propriul loc în ierarhia râurilor, fapt pe care l-am verificat mai târziu pe hărţi, un râu destul de puţin important, dar vizibil, un fel de vicerege din provincie la curtea reginei amazoane. Însă mie îmi era mai mult decât de ajuns, mi se părea uriaş. Curgea după bunul plac, cursul îl avea de multă vreme neregulat, predispus spre inundaţii, nesocotit. În unele locuri de lângă mal se lovea de unele obstacole subacvatice şi atunci se năşteau vârtejuri în apă. Curgea, defila, preocupat de propriile scopuri ascunse după linia orizontului, undeva departe în nord. Era imposibil să-ţi opreşti privirea asupra lui, fiindcă o ducea cu sine după orizont până îţi pierdeai echilibrul.

Preocupată de sine însăşi, apa schimbătoare, călătoare, în care nu poţi niciodată intra de două ori, după cum aveam să aflu mai târziu, nu mă băga în seamă.

În fiecare an, râul încasa un preţ piperat pentru că purta pe spinarea sa şlepurile – fiindcă an de an cineva se îneca în el, fie un copil care se scălda în zilele caniculare de vară, fie vreun beţivan care se rostogolea printr-o bizară întâmplare a sorţii pe pod şi, în ciuda balustradei, cădea în apă. Înecaţii erau mereu căutaţi îndelung şi cu mare larmă, fapt care ţinea toată regiunea în tensiune. Se organizau scufundări şi se foloseau bărci cu motor militare. Din povestirile adulţilor la care am tras cu urechea, trupurile găsite erau umflate şi livide – apa spăla din ele orice urmă de viaţă şi estompa trăsăturile până-ntr-atât, încât rudele aveau probleme cu identificarea cadavrelor.

Stând pe dig, fixând apa cu privirea, mi-am dat seama că – în pofida oricăror pericole – întotdeauna e mai bine când cineva se află în mişcare decât atunci când stă pe loc; că e mai nobilă schimbarea decât statornicia; că tot ce e nemişcat va fi supus degradării, degenerării şi se va preschimba în praf şi pulbere, în timp ce tot ceea ce se află în mişcare va dura chiar şi o eternitate. Din acel moment râul a rămas ca un ac înfipt în peisajul meu sigur, statornic al parcului, răsadniţelor, unde în rânduri sfioase intrau legumele, şi al trotuarului din plăci de beton, pe care jucam şotron. Îl străpungea dintr-o parte în alta, jalona pe verticală o a treia dimensiune; făcea o gaură în el şi lumea copiilor se dovedea doar o jucărie de cauciuc din care aerul ieşea cu şuierat.

Părinţii mei nu erau întocmai un neam sedentar. De multe ori s-au mutat dintr-un loc în altul, până când, în cele din urmă, s-au oprit pentru mai multă vreme într-o şcoală din provincie, departe de un drum în toată regula şi de o gară. O adevărată călătorie devenea însăşi trecerea de hotar, adică excursia la oraş. Cumpărăturile, depunerea actelor la primărie, întotdeauna acelaşi frizer în piaţa primăriei, în acelaşi halat, spălat şi băgat în clor fără efect, fiindcă vopseaua de păr a clientelor lăsa pe el pete caligrafice, semne chinezeşti. Mama îşi vopsea părul, iar tatăl meu o aştepta în cafeneaua Nowa, la una dintre cele două mese aşezate afară. Citea ziarul local, în care nesmintit cea mai interesantă era rubrica de criminalistică relatând despre jefuirea pivniţelor cu gemuri şi castraveţi muraţi.

Plecările lor turistice, în vacanţă, cu Skoda ticsită până la acoperiş, erau de temut. Erau îndelung pregătite, planificate în serile de sfârşit de iarnă, când zăpada abia a dispărut, dar pământul încă nu s-a trezit la viaţă; trebuia să aşteptăm până avea să-şi dea în sfârşit trupul plugurilor şi săpăligilor, până se lăsa fecundat şi apoi avea să le ocupe deja timpul de dimineaţa până seara.

Făceau parte din generaţia care mergea cu rulota, trăgând după sine acel surogat al casei. Un aragaz de voiaj cu gaz, mese şi scaune pliante. O frânghie de material plastic pentru întinsul rufelor în locurile de popas şi cleşti de lemn. Muşamale pentru masă, impermeabile. Un set turistic pentru picnic – farfurii colorate de plastic, tacâmuri, solniţe şi pahare.

Tata a cumpărat de undeva de pe drum, de la un târg de vechituri, unde lui şi mamei le plăcea să meargă (atunci când nu se fotografiau în faţa bisericilor şi a monumentelor), un ceainic cazon – un instrument din aramă, un vas cu tub înăuntru, în care se băga o mână de vreascuri şi se aprindea. Şi cu toate că în locurile de camping aveai la dispoziţie curent electric, în ibricul acela se fierbea apă, fumegând şi zdrăngănind. Tata se apleca deasupra vasului fierbinte şi asculta cu mândrie clocotul apei, pe care apoi o turna peste plicul de ceai – un adevărat nomad.

Se instalau în locuri stabilite, în campinguri, mereu în compania altora la fel ca ei, stând la taclale cu vecinii peste şosetele întinse la uscat pe frânghiile corturilor. Traseele călătoriilor erau stabilite cu un ghid, iar atracţiile însemnate cu sârguinţă. Până la prânz ne scăldam în mare sau în lac, iar după-amiaza porneam în excursie pe la monumentele antice ale oraşelor, încheind cu cina – de cele mai multe ori, aceasta consta în mâncare la borcan: gulaş, chiftele, chifteluţe în sos de roşii. Mai trebuia doar să fie fierte nişte macaroane sau orez. O eternă chiverniseală a banilor, zlotul este slab, e bănuţul¹ lumii. Căutarea locurilor unde ne puteam conecta la curent electric şi apoi strângerea catrafuselor fără tragere de inimă pentru a merge mai departe, dar mereu în orbita metafizică a casei. Nu erau nişte călători adevăraţi, fiindcă plecau de acasă numai pentru a se întoarce. Şi se întorceau de fiecare dată cu uşurare, cu sentimentul unei datorii bine îndeplinite. Se întorceau pentru a scoate din comodă un maldăr de scrisori şi facturi. Pentru a spăla rufele. Pentru a-i plictisi de moarte cu arătatul fotografiilor pe prietenii care căscau pe furiş. Aici suntem la Carcassonne. Iar aici nevastă-mea, pe fundal se vede Acropole.

Apoi tot anul duceau o viaţă sedentară, o viaţă ciudată, când dimineaţa te întorci la lucrul din care te-ai oprit seara, unde hainele se impregnează cu mirosul propriei locuinţe, iar tălpile bătătoresc neobosit cărări pe covor.

Viaţa asta nu e pentru mine. Se vede că-mi lipsea gena care face ca atunci când petreci mai mult timp într-un singur loc, să prinzi imediat rădăcini. Am încercat de mai multe ori, dar rădăcinile mele au fost întotdeauna superficiale şi mă smulgea din pământ o pală cât de mică de vânt. Nu ştiam să încolţesc, eram lipsită de această abilitate a plantelor. Nu-mi trag seva din pământ, sunt un anti-Anteu. Eu îmi trag energia din mişcare – din zgâlţâitul autobuzelor, din huruitul avioanelor, din legănatul bacurilor şi al trenurilor.

Sunt practică, scundă şi bine organizată. Am un stomac mic, nepretenţios, plămâni puternici, un abdomen solid şi muşchii braţelor viguroşi. Nu iau nici un fel de pastile, nu port ochelari, nu iau hormoni. Îmi tund părul cu maşina, o dată la trei luni, aproape nu folosesc cosmetice. Am dinţi sănătoşi, poate nu foarte egali, dar întregi, am o singură plombă veche, cred că în măseaua din stânga jos. Ficatul e normal. Pancreasul – normal. Rinichiul drept şi stâng în stare extraordinară. Aorta mea abdominală este în limite normale. Vezica urinară – normală. Hemoglobina – 12,7. Leucocitele – 4,5. Hematocritul – 41,6. Trombocitele – 228. Colesterolul – 204. Creatinina – 1,0. Bilirubina – 4,2 şi aşa mai departe. IQ-ul meu – dacă ar fi să credem în aşa ceva – 121; e suficient. Am imaginaţia spaţială foarte bine dezvoltată, aproape eidetică, în schimb stau prost cu lateralizarea. Profilul personalităţii – instabil, probabil nedemn de toată încrederea. Vârsta – psihologică. Sexul – gramatical. Cărţile le cumpăr mai ales cu coperte necartonate pentru a le putea apoi lăsa fără regret pe peron, pentru alţi ochi. Nu colecţionez nimic.

Am terminat studiile, dar în esenţă nu am deprins nici o meserie, fapt pe care îl regret profund; străbunicul meu a fost ţesător, albea pânza ţesută, întinzând-o pe coastă şi expunând-o sub razele fierbinţi ale soarelui. Mi-ar fi plăcut foarte tare să împletesc urzeala şi firul de bătătură, dar nu există războaie de ţesut mobile, ţesutul e arta oamenilor sedentari. Când călătoresc, împletesc cu andrele. Din păcate, în ultima vreme anumite linii aeriene interzic urcarea la bord cu andrele şi croşetă. Nu am învăţat, cum spuneam, nici o meserie, şi totuşi, în ciuda a ceea ce repetau mereu părinţii mei, am reuşit să supravieţuiesc, săvârşind pe drum diverse slujbe, fără să cad deloc la fund.

Când părinţii mei s-au întors la oraş după un experiment romantic de douăzeci de ani, după ce îi extenuaseră secetele şi gerurile, alimentaţia sănătoasă, care toată iarna bolea în pivniţă, lâna de la propriile oi îngrămădită cu sârguinţă pe gâturile puilor de pernă şi pe plăpumi, am primit de la ei nişte bani şi am pornit pentru prima oară la drum.

Lucram ocazional în locurile unde ajungeam. Într-o fabrică internaţională de la periferia unei mari metropole am învârtit antene pentru iahturi exclusiviste. Erau acolo mulţi asemenea mie. Eram angajaţi la negru, fără să fim întrebaţi ce origini şi ce planuri de viitor avem. Vinerea primeam plata pe o săptămână, iar cui nu-i convenea nu se mai arăta la faţă lunea. Erau acolo viitori studenţi în pauza dintre bacalaureat şi examenele de admitere. Imigranţi aflaţi încă pe drum spre ţara ideală de undeva din Occident, unde domneşte dreptatea, unde oamenii sunt ca fraţii şi surorile, iar statul potent joacă rolul de părinte protector; fugari care se ascundeau de familiile lor – de soţii, soţi, părinţi; îndrăgostiţi nefericiţi, deconcertaţi, melancolici şi veşnic înghețaţi. Cei pe care îi urmărea legea, fiindcă nu reuşiseră să-şi achite creditele contractate. Hoinari, vagabonzi. Nebuni care după o nouă recidivă a bolii erau duşi înapoi la spital, de unde – prin forţa unor dispoziţii incerte – erau deportaţi în ţara de origine.

Numai un indian lucra acolo permanent, de ani de zile, însă, la drept vorbind, situaţia lui nu se deosebea de a noastră. Nu avea nici asigurare, nici concediu. Lucra în tăcere, răbdător, în ritm constant. Nu întârzia niciodată, nu căuta niciodată motive să se învoiască. Am convins câteva persoane să înfiinţăm un sindicat – erau vremurile Solidarităţii – fie şi numai pentru el, dar nu a vrut. Emoţionat de interesul pe care i l-am arătat, mă servea în fiecare zi cu curry picant, pe care îl aducea în sufertaş. Astăzi nici măcar nu-mi mai aduc aminte cum îl chema.

Am fost chelneriţă, cameristă într-un hotel exclusivist şi bonă. Am vândut cărţi, am vândut bilete. Într-un teatru mic, vreme de un sezon, m-am angajat garderobieră şi, în felul acesta, am rezistat toată iarna printre culise de pluş, costume grele, pelerine de atlaz şi peruci. După ce mi-am terminat studiile, am lucrat şi ca pedagog, consultant de dezintoxicare, ba chiar în ultima vreme am lucrat şi la o bibliotecă. Imediat ce reuşeam să adun nişte bani, o porneam din nou la drum.

Cu capul în lume

Am studiat psihologia într-un mare şi sumbru oraş comunist, facultatea mea se afla într-o clădire care, în timpul războiului, fusese sediul departamentului SS. Partea aceasta a oraşului fusese construită pe ruinele ghetoului, lucru uşor observabil dacă te uitai cu atenţie – întreg cartierul se afla la vreun metru deasupra restului oraşului. Un metru de ruine. Niciodată nu m-am simţit bine acolo; printre blocurile noi şi piaţetele mizere bătea mereu vântul, iar cel mai supărător îmi părea aerul geros, te muşca de faţă. În esenţă, acel loc continua să fie, în ciuda reconstrucţiei lui, un spaţiu al morţilor. Clădirea facultăţii mă bântuie şi astăzi în vis – coridoarele lui late, ca săpate în piatră, lustruite de picioarele cuiva, marginile treptelor tocite, balustradele frecate de mâinile studenţilor, urme amprentate în spaţiu. Poate de aceea ne bântuiau duhurile.

Când eliberam câte un şobolan în labirint, de fiecare dată era câte unul al cărui comportament nega teoriile şi căruia puţin îi păsa de ipotezele noastre inteligente. Stătea pe labele din spate, total dezinteresat de premiul care îl aştepta la capătul traseului experimental; potrivnic priorităţilor reflexului lui Pavlov, ne măsura pe toţi cu privirea, apoi se întorcea sau pornea fără grabă să cerceteze labirintul. Căuta ceva pe culoarele laterale, încerca să atragă atenţia asupra sa. Chiţăia dezorientat şi atunci fetele, în pofida regulamentului, îl scoteau din labirint şi-l luau în mâini.

Muşchii broaştei moarte, întinse pe masă, se contractau şi se îndreptau sub imperiul impulsurilor electrice, dar nu într-un mod descris în manualele noastre – ne dădeau semnale, iar membrele executau gesturi evidente de ameninţare şi dispreţ, care contraziceau convingerea consfinţită în inocenţa mecanică a reflexelor fiziologice.

Aici ne învăţau că lumea poate fi descrisă, ba chiar explicată cu ajutorul unor răspunsuri simple la întrebări inteligente. Că, în esenţa sa, lumea este nemişcată şi inertă, că e guvernată de legi destul de simple care trebuie lămurite şi indicate – de preferat cu ajutorul unei diagrame. Ni se cerea să desfăşurăm experimente. Să formulăm ipoteze. Să le verificăm. Eram iniţiaţi în tainele statisticilor, având credinţa că toate legităţile lumii pot fi perfect descrise cu ajutorul lor – că 90% este mult mai semnificativ decât 5%.

Însă astăzi ştiu un lucru: cel ce caută ordinea mai bine să evite psihologia. Să se hotărască mai bine asupra fiziologiei sau teologiei, cel puţin astfel va avea un sprijin solid – fie în materie, fie în spirit; nu va aluneca pe terenul ezitant al psihicului. Psihicul este un obiect de cercetare foarte nesigur.

Aveau dreptate cei care spuneau că domeniul acesta de studiu nu îl alegi prin prisma viitoarei activităţi, din curiozitate sau din vocaţia de a le veni altora în ajutor, ci dintr-o altă pricină mult mai simplă. Bănuiesc că toţi aveam un defect adânc ascuns, cu toate că neîndoielnic făceam impresia unor tineri inteligenţi şi sănătoşi – defectul era ascuns, camuflat cu abilitate la examenele de admitere. Un ghem de emoţii foarte strâns legat, bătut, asemenea acelor noduli ciudaţi care se descoperă uneori în corpul omenesc şi pe care îi poţi vedea în orice muzeu de anatomopatologie care se respectă. Dar poate că şi examinatorii noştri erau oameni de aceeaşi speţă şi în realitate ştiau bine ce fac. Eram astfel urmaşii lor. Când în anul II am discutat despre funcţionarea mecanismelor de apărare şi am descoperit cu admiraţie puterea acestei părţi a psihicului nostru, am început să înţelegem că, dacă nu ar fi existat raţiunea, sublimarea, rezistenţa, toate aceste trucuri cu care ne hrănim singuri, dacă am fi capabili să privim lumea fără nici o măsură de protecţie, cu îndrăzneală şi bună-credinţă, ne-ar crăpa inima.

Am aflat la studii că suntem plămădiţi din măsuri de apărare, din pavăză şi armură, că suntem asemenea unor oraşe a căror arhitectură se reduce la ziduri de apărare, turnuri şi fortificaţii; suntem asemenea unor state de cazemate.

Toate testele, interviurile şi experimentele le-am desfăşurat în egală măsură pe noi înşine şi, la sfârşitul anului III, ştiam deja să spun ce mă supără; era ca şi cum aş fi descoperit propriul nume secret, cel sub care eşti chemat la iniţiere.

Nu m-am jucat prea mult cu meseria pentru care fusesem formată. În timpul uneia dintre plecări, când am rămas fără bani într-un mare oraş şi m-am angajat cameristă, am început să scriu o carte. Era o poveste de călătorie, de citit în tren, una dintre poveştile pe care aş fi scris-o pentru mine însămi. O carte-tartină – de înghiţit dintr-odată, pe nemestecate.

Reuşeam să mă concentrez corespunzător, deveneam pentru o vreme o ureche uriaşă cu ajutorul căreia captam foşnetele, ecourile şi şoaptele; glasurile îndepărtate care răzbăteau până la mine prin pereţi.

Dar niciodată nu am devenit scriitoare adevărată sau – mai bine zis – scriitor, fiindcă la genul masculin cuvântul acesta sună mai serios. Mie viaţa parcă mi-a scăpat mereu printre degete. Dădeam numai peste urmele ei, peste nişte exuvii mizere. Când îi depistam coordonatele, era deja în altă parte. Nu mai găseam decât amprente, asemenea inscripţiilor de pe scoarţa copacilor din parcuri: „Am fost aici“. În scrisul meu viaţa se preschimba într-o istorie incompletă, în povestioare onirice, cu intrigi neclare, îmi apărea de departe în perspective neobişnuite şi răsturnate sau în secţiuni transversale – şi-mi era greu să trag nişte concluzii cu privire la întreg.

Oricine a încercat vreodată să scrie un roman ştie ce îndeletnicire anevoioasă este, desigur una dintre cele mai amarnice îndeletniciri cu care te poţi ocupa. Trebuie să rămâi mereu în interiorul propriei tale fiinţe, într-o celulă individuală, în solitudine absolută. E o psihoză controlată, paranoia şi obsesia fiind înhămate laolaltă în această activitate, de aceea sunt lipsite de penele, crinolinele şi măştile veneţiene după care le recunoaştem şi mai degrabă deghizate, cu şorţuri de măcelar, galoşi şi cuţit de măcelar în mână. Din această celulă de scriitor abia de se văd picioarele trecătorilor, se aude ţăcănitul tocurilor. Uneori cineva se opreşte pentru a se apleca şi a arunca o privire înăuntru, şi atunci poţi zări un chip omenesc şi poţi chiar schimba câteva cuvinte. Totuşi, în esenţă, cugetul este ocupat cu propriul joc pe care îl desfăşoară singur în panopticul schiţat în grabă, dispunând figurile pe scena provizorie – autorul şi eroul, naratoarea şi cititoarea, cel care descrie şi cel descris; picioarele, pantofii, tocurile şi chipurile vor deveni mai devreme sau mai târziu parte a acestui joc.

Nu regret că am îndrăgit această îndeletnicire în particular – nu aş fi un psiholog bun. Nu mă pricepeam să lămuresc, să scot din tenebrele minţii imaginile de familie. Confesiunile altora adeseori mă plictiseau, fapt pe care îl admit cu tristeţe. Sincer, adeseori se întâmpla să prefer să răstorn relaţiile şi să încep să le povestesc pacienţilor despre mine. Trebuia să mă supraveghez să nu-i prind brusc de mânecă şi să nu-i întrerup în timp ce vorbeau: „Ce-mi spuneţi! Dar eu simt cu totul altfel! Sau poate aţi visat! Ascultaţi…“. Sau: „Ce ştiţi dumneavoastră despre insomnie! Acesta este după părerea dumneavoastră un atac de panică? Nu mai glumiţi. Ultimul pacient pe care l-am avut, abia acela…“.

Nu ştiam să ascult. Nu respectam limitele, le forţam. Nu credeam în statistici şi în verificarea teoriilor. Postulatul: o singură personalitate – un singur om mi s-a părut întotdeauna minimalist. Aveam tendinţa de a elimina certitudinile, de a pune la îndoială argumentele incontestabile – era un nărav, o perversă yoga a minţii, o plăcere subtilă de a trăi o mişcare interioară. Scrutarea suspicioasă a oricărei păreri, degustarea ei îndelungată şi, în final, descoperirea mult aşteptată că nici una nu este adevărată, ci falsă, iar marca ei contrafăcută. Nu doream să am păreri definitive, erau un bagaj inutil. În discuţii mă aflam când de o parte, când de cealaltă – şi ştiu că interlocutorii mei nu mă plăceau din cauza aceasta. Eram martorul unui fenomen ciudat care se derula în capul meu: cu cât mai multe argumente „pentru“ găseam, cu atât mai multe îmi veneau în cap argumentele „împotrivă“, şi cu cât mai mult mă ataşam de primele, cu atât mai ispititoare deveneau celelalte.

Cum puteam eu să îi examinez pe alţii, de vreme ce mie însămi îmi era greu să dezleg orice test. Chestionarul personalităţii, ancheta, coloane întregi de întrebări şi posibilităţile de răspunsuri mi se păreau prea dificile. Am observat repede această infirmitate a mea, de aceea în timpul facultăţii, când ne analizam reciproc în cadrul seminarelor practice, dădeam răspunsuri la întâmplare, care cum îmi venea. De aceea rezultau mereu profiluri ciudate – strâmbe, dacă le priveai pe axa coordonatelor. „Crezi că cea mai bună decizie este cea pe care o poţi cel mai uşor schimba?“ Dacă eu cred asta? Ce decizie? Să o schimb? Când? Cât de uşor? „Când intri într-o încăpere, ocupi un loc central sau marginal?“ Despre care încăpere e vorba? Şi când? Încăperea este goală, de-a lungul pereţilor ei se află aliniate canapele roşii de pluş? Iar ferestrele – ce privelişte oferă? Întrebare despre carte: dacă prefer să o citesc în loc să merg la o petrecere sau acest lucru depinde de felul cărţii şi de felul petrecerii?

Ce metodologie! Se presupune de la sine că omul nu se cunoaşte pe sine, dar dacă îi bagi sub nas întrebările isteţe corespunzătoare, se descoperă singur pe sine. Singur îşi pune întrebările şi singur răspunde la ele. Îşi dezvăluie nechibzuit tainele despre care nu ştie nimic.

Şi cealaltă premisă, fatal de periculoasă – că suntem mereu aceiaşi, iar reacţiile noastre sunt previzibile.

Sindromul

Istoria călătoriilor mele este doar istoria unei indispoziţii. Sufăr de un sindrom care poate fi găsit cu uşurinţă în orice atlas de sindroame clinice şi care – după cum afirmă literatura de specialitate – devine tot mai frecvent. Cel mai bine e să consultaţi ediţia veche (din anii şaptezeci) a The Clinical Syndromes, care este ceva de genul unei enciclopedii a sindroamelor. De altfel, pentru mine ea reprezintă o sursă de inspiraţie nesecată. S-ar mai încumeta oare cineva să descrie omul pe de-a-ntregul, la modul general şi obiectiv? A folosit cu toată convingerea noţiunea de personalitate? A câştigat amploare asupra tipologiei convingătoare? Nu cred. Noţiunea de sindrom se potriveşte ca turnată psihologiei călătoriei. Sindromul nu este mare, portabil, neataşat de o teorie inertă, episodic. Cu ajutorul lui poţi explica ceva, apoi îl poţi arunca la gunoi. Un instrument cognitiv de unică folosinţă.

Sindromul meu se numeşte Sindromul Detoxificării Perseverente. Dacă ar fi să-l traducem mai simplu şi fără avânt, din el n-ar mai rămâne decât faptul că esenţa lui constă în revenirea îndârjită a conştiinţei la anume reprezentări sau chiar în căutarea compulsivă a acestora. El este o variantă a Sindromului Lumii Abjecte (The Mean World Syndrome), destul de bine descris în ultima vreme în literatura de neuropsihologie ca fiind în mod deosebit infectat de mass media. În esenţă, aceasta este o maladie foarte burgheză. Pacientul petrece ore îndelungate în faţa televizorului, căutând cu telecomanda doar acele canale unde se transmit numai ştirile cele mai catastrofice: războaie, epidemii şi cataclisme. Fascinat de ceea ce vede, nu-şi mai poate desprinde privirea.

Simptomele în sine nu sunt periculoase şi îţi permit să trăieşti liniştit numai dacă reuşeşti să păstrezi o anumită distanţă. Neplăcuta afecţiune nu se tratează, în cazul acesta ştiinţa mulţumindu-se cu amara constatare a existenţei sindromului. Când pacientul, speriat de sine însuşi, ajunge în sfârşit la cabinetul psihiatrului, acesta îi recomandă să se îngrijească mai bine de igiena vieţii – să renunţe la cafea şi alcool, să doarmă într-o cameră bine aerisită, să lucreze în grădină, să croşeteze sau să tricoteze.

Suita mea de simptome constă în aceea că mă simt atrasă de orice este deteriorat, imperfect, infirm, crăpat. Mă interesează formele mediocre, erorile din opera creaţiei, fundăturile. Ceea ce trebuia să se dezvolte, dar, din cine ştie ce pricini, a rămas involuat; sau dimpotrivă – care a depăşit cu mult planul iniţial. Tot ceea ce se abate de la normă, ce este prea mic sau prea mare, abundent sau incomplet, monstruos şi respingător. Formele care nu respectă simetria, care se multiplică, cresc pe margini, îmbobocesc sau, dimpotrivă, reduc multitudinea la unicitate. Nu mă interesează evenimentele repetabile, cele asupra cărora se apleacă statistica, cele glorificate de toată lumea cu mulţumire, cu zâmbet familiar pe chipuri. Sensibilitatea mea este teratologică, de natură monstrofilă. Am chinuitoarea şi neobosita convingere că tocmai aici adevărata existenţă răzbate la suprafaţă şi îşi dezvăluie natura. Brusc, o revelaţie accidentală. Un „ups“ ruşinos, o bucăţică de chiloţel vizibilă de sub fusta atent aranjată. Un schelet monstruos de metal care se iveşte brusc de sub învelişul catifelat; erupţia arcului unui fotoliu de pluş, care demască insolent iluzia oricărei moliciuni.

Sala rarităţilor

Niciodată nu am fost o vizitatoare înflăcărată a muzeelor de artă şi, dacă ar depinde numai de mine, le-aş preschimba pe toate bucuros în săli ale curiozităţilor, unde se colecţionează şi se expun numai lucruri rare şi insolite, stranii şi monstruoase. Ceea ce există în umbra conştientului şi care, când arunci o privire, dispare din raza vizuală. Da, neîndoielnic am acest nefericit sindrom. Nu mă atrag colecţiile de artă din centrul oraşelor, ci colecţiile mici din laboratoarele spitalelor, depozitate adeseori în pivniţe ca nedemne să fie etalate în locuri de seamă, sugerând gustul îndoielnic al colecţionarilor de altădată. O salamandră cu două cozi într-un borcan oval, aşezată cu botul în sus, aşteptând ziua judecăţii, când toate preparatele lumii vor învia în sfârşit. Rinichiul unui delfin în formol. Un cap de oaie, curată anomalie, cu dublă pereche de ochi, urechi şi bot, frumos ca imaginea unui zeu cu natură ambiguă. Un fetus uman decorat cu mărgele şi cu inscripţie frumos caligrafiată: „Fetus Aethiopis 5 mensium“. Aceste anomalii ale naturii, colecţionate ani de-a rândul, cu câte două capete sau fără cap, nenăscute, plutind somnolent în soluţie de formol. Sau cazul Cephalothoracopagus Monosymetro, expus până în ziua de azi la un muzeu din Pensylvania – unde morfologia patologică a fetusului cu un cap şi două trupuri aruncă umbra îndoielii asupra fundamentelor logicii 1 = 2. Şi la sfârşit un emoţionant preparat de casă, un produs de bucătărie: mere din anii 1848 dormind în spirt, toate stranii, de dimensiuni anormale; în mod clar cineva a considerat că acestor capricii ale naturii li se cuvine dreptul la nemurire şi că durează numai ceea ce este altfel.

Tocmai spre asta mă îndrept cu multă răbdare în călătoriile mele, urmărind erorile şi accidentele creaţiei.

Am învăţat să scriu în trenuri, hoteluri şi săli de aşteptare. Pe măsuţele rabatabile din avioane. Fac însemnări în timp ce mănânc, pe sub masă sau la toaletă. Scriu în muzee pe scări, în cafenele, în maşina parcată pe marginea drumului. Fac notiţe pe bucăţele de hârtie, în agende, pe cărţi poştale, în palmă, pe şerveţele de hârtie, pe marginile filelor de carte. De cele mai multe ori sunt propoziţii scurte, imagini, dar uneori copiez fragmente din ziare. Se întâmplă să mă seducă un personaj desprins din mulţime şi atunci mă abat de la traseul meu să îl urmăresc pentru o clipă, să încep istoria. E o metodă bună; o perfectez. De la an la an, aliatul meu, ca al oricărei femei, devine timpul – am devenit invizibilă, translucidă. Mă pot mişca asemenea unei năluci, să mă uit peste umărul oamenilor, să le ascult certurile şi să-i privesc cum dorm cu capul pe rucsac, cum vorbesc singuri, inconştienţi de prezenţa mea, mişcându-şi buzele, formulând cuvintele pe care eu le voi rosti imediat pentru ei.

Să vezi înseamnă să ştii

Scopul pelerinajului meu îl reprezintă întotdeauna un alt pelerin. De data aceasta infirm, fragmentar.

Aici, de pildă, se colecţionau oase, dar numai acelea afectate de ceva; coloanele vertebrale contorsionate, coastele sucite, scoase desigur din trupuri la fel de răsucite, fuseseră pregătite, uscate şi, în plus, acoperite cu un strat de lac. Un număr mic te ajută să găseşti descrierea bolii în cataloage care nu mai există de mult. Căci cât de rezistentă poate să fie hârtia în comparaţie cu oasele? Trebuia să se fi scris direct pe oase.

Iată, de pildă, un femur, pe care cineva curios l-a pilit pe lungime pentru a vedea ce se ascunde înăuntru. Cu siguranţă a fost dezamăgit de ce a văzut, fiindcă a legat ambele capete cu sfoară de cânepă şi, cu gândul la altceva, l-a pus înapoi în vitrină.

În vitrina aceea se află câteva zeci de oameni diferiţi, separaţi unii de alţii în timp şi spaţiu – zac acum într-un mormânt atât de frumos, spaţios şi ferit de umezeală, bine iluminat, condamnaţi la eternitatea muzeală; poate că îi invidiază pentru asta oasele care au sfârşit luptându-se pe veşnicie cu pământul. Şi oare unele dintre ele – osemintele catolicilor – nu îşi fac griji despre cum o să ajungă la Judecata de Apoi, cum, împrăştiate, vor reclădi corpul care a comis păcate şi a săvârşit fapte bune?

Cranii cu excrescenţe cu toate structurile posibil de imaginat, străpunse, găurite, atrofiate. Oase de mână, atacate de reumatism. Braţe fracturate în mai multe locuri, sudate la loc în mod natural, la nimereală, o durere îndelungată, pietrificată.

Oase lungi prea scurte şi oase scurte prea lungi, tuberculoase, acoperite de desenul metamorfozelor; cineva ar putea crede că le-au ros carii.

Biete cranii umane în vitrine victoriene iluminate unde, rânjind, îşi etalează dantura. Acesta, de pildă, are o gaură mare în mijlocul frunţii, dar dinţi desăvârşiţi. Sunt curioasă dacă gaura aceea a fost fatală. Nu neapărat. Un individ, inginer la căile ferate, căruia o tijă de metal i-a secţionat creierul de pe o parte pe cealaltă, a trăit cu rana aceasta încă mulţi ani, fapt care în mod evident a făcut un mare serviciu neuropsihologiei, care susţinea sus şi tare că existăm în creier. Nu a murit, dar s-a schimbat mult. Cum se spune – a devenit un alt om. Întrucât de creier depinde cum suntem, hai să o luăm acum pe coridorul din stânga, care este culoarul creierelor. Iată-le! De culoare crem, pluteau în soluţie, mari şi mici, cele geniale şi cele care nu erau în stare să numere nici până la doi.

Mai încolo începe secţiunea fetuşilor, a oamenilor în miniatură. Iată păpuşelele, preparatele; totul e miniatural, astfel că omul încape pe de-a-ntregul într-un borcan mic. Cei mai tineri, embrionii, pe care aproape că nici nu-i vezi, sunt nişte peştişori micuţi, nişte broscuţe suspendate pe un fir de păr de cal în soluţie de formaldehidă. Cei mai mari ne arată rânduiala corpului omenesc, ambalajul lui minunat. Firimituri neomeneşti, micuţi semiumanoizi, viaţa lor nu a depăşit niciodată graniţa magică a potenţialului. Au formă, dar nu au crescut să primească un suflet, poate că prezenţa sufletului depinde cumva de mărimea formei. În ele, materia cu îndărătnicie somnolentă a început să se pregătească pentru viaţă, să adune ţesuturi, să stabilească legătura dintre organe, să se fixeze în reţea; deja a început să lucreze la ochi şi să pregătească plămânii, chiar dacă de aici şi până să vadă lumina şi aerul mai e cale lungă.

Pe culoarul următor, aceleaşi organe, dar deja mature, fericite că circumstanţele le-au permis să atingă dimensiunile lor normale. Normale? De unde ştiau ele cât de mari trebuie să fie, când să se oprească din crescut? Unele nu ştiau – maţele acestea au crescut şi au tot crescut, profesorul nostru a găsit cu greu un recipient în care să încapă. Cu atât mai greu este să-ţi poţi imagina cum de-au putut încăpea în pântecul acelui bărbat care figurează pe etichetă sub forma unor iniţiale.

Inima. Întregul ei mister a fost dezlegat pentru totdeauna – inima este bucata aceasta de carne diformă de mărimea unui pumn, de culoare crem murdar. Căci aceasta este culoarea corpului nostru, crem murdar, pământie, urâtă, trebuie să o ţinem minte. Nu am vrea la noi în casă pereţi de o asemenea culoare. Aceasta este culoarea interiorului, a tenebrelor, a locurilor unde soarele nu poate pătrunde, unde materia se ascunde în umezeală de privirea străină, aşa că nu trebuie să arate într-un anumit fel. Numai cu sângele îşi permitea să fie extravagantă; sângele trebuia să fie avertismentul ei, alarma roşie că scoica trupului nostru a fost deschisă, iar continuitatea ţesuturilor – întreruptă.

În realitate, înăuntru suntem lipsiţi de culoare. Când inima se curăţă bine de sânge, chiar aşa arată – ca un muc.

Şapte ani de călătorie

— De şapte ani de când ne-am căsătorit, în fiecare an facem o călătorie, mi-a povestit în tren un tânăr într-un pardesiu negru, distins, şi cu o servietă neagră, rigidă, care semăna cu o cutie elegantă a unui set de tacâmuri.

Avem multe fotografii, îmi explica, ordonate cum se cuvine. Sudul Franţei, Tunisia, Turcia, Italia, Creta, Croaţia, ba chiar şi Scandinavia. Spunea că de obicei se uită la fotografii de vreo câteva ori: mai întâi cu familia, apoi la serviciu, apoi cu prietenii, apoi fotografiile zac cu anii la loc sigur în mape transparente, asemenea unor dovezi în seiful unui detectiv – dovada că a fost acolo.

A căzut pe gânduri, uitându-se pe fereastra în spatele căreia goneau peisajele grăbite. S-a gândit oare vreodată: Dar ce înseamnă „am fost“? Unde s-au dus cele două săptămâni petrecute în Franţa, care astăzi încap în doar câteva amintiri – împunsătura bruscă a foamei care i-a apucat sub zidurile oraşului medieval şi străfulgerări ale serii petrecute într-un restaurant sub acoperişul împânzit de viţă-de-vie. Ce s-a întâmplat cu Norvegia? A mai rămas în urma ei doar răceala apei lacului şi ziua care nu mai voia să se încheie, poate şi plăcerea berii cumpărate chiar înainte de închiderea magazinului sau prima contemplare a ameţitoarei privelişti asupra fiordului.

— Ceea ce am văzut îmi aparţine, a conchis tânărul, înviorat brusc, bătându-se cu palma pe picior.

Prezicere după Cioran

Un alt individ, timid şi blând, lua întotdeauna cu el în călătoria de serviciu o carte de Cioran, una dintre cele cu texte foarte scurte. În hotel o ţinea pe noptieră, lângă pat, şi imediat ce se trezea o deschidea la nimereală, găsindu-şi mottoul zilei care începea. Considera că în Europa exemplarele de hotel ale Bibliei ar trebui cât mai grabnic înlocuite cu Cioran. Din România până în Franţa. Fiindcă, în ceea ce priveşte prezicerile, Biblia şi-a pierdut actualitatea. Ce poate rezulta dintr-un asemenea verset, când deschizi Biblia din neatenţie într-o vineri din aprilie sau într-o miercuri din decembrie: „Toate uneltele rânduite pentru slujba Cortului, toţi ţăruşii lui, şi toţi ţăruşii curţii să fie de aramă“ (Exodul 27, 19)? Cum putem să înţelegem asta? De altfel, spunea că nu insistă prea mult cu Cioran. S-a uitat la mine provocator şi a spus:

— Chiar vă rog, propuneţi dumneavoastră altceva. Nu mi-a trecut nimic prin cap. Şi atunci a scos din rucsacul lui o cărticică subţirică, obosită, a deschis-o la întâmplare, după care chipul i s-a luminat.

— „În loc să fiu atent la chipul trecătorilor, le-am privit picioarele: toţi apucaţii aceia se reduceau la nişte paşi ce se grăbeau – către ce? Şi mi s-a părut evident că menirea noastră e să călcăm ţarina în căutarea unui mister frivol“², a citit cu satisfacţie.

Kunicki. Apa (I)

Este încă ora dimineţii, nu ştie exact cât, nu s-a uitat la ceas, dar i se pare că nu aşteaptă de mai mult de un sfert de oră. Se reazemă confortabil de spătar şi închide ochii; liniştea este pătrunzătoare ca un sunet strident şi continuu, nu-şi poate aduna gândurile. Încă nu ştie că sună ca o alarmă. Dă în spate scaunul şoferului şi îşi întinde picioarele. Capul i se pare greu, corpul îi urmează greutatea, se prăbuşeşte în aerul alb, încins. Nu se va mişca, va aştepta.

Cu siguranţă a fumat o ţigară, poate chiar două. După câteva minute a ieşit din maşină şi a urinat în şanţ. Se pare că a trecut pe lângă el un automobil, dar acum nu mai e sigur de asta. Apoi a reintrat în maşină şi a băut apă din sticla de plastic. În cele din urmă a început să se neliniştească. A claxonat de câteva ori insistent şi sunetul asurzitor i-a precipitat valurile de furie care l-a readus cu picioarele pe pământ. Din momentul acela a început să vadă totul cu alţi ochi: a pornit după ei pe cărare, răsucind distrat în minte cuvintele pe care avea să i le spună imediat: „Ce dracu’ faci atâta timp? Ce faci?“.

E un crâng de măslini, uscat iască. Iarba foşneşte sub picioare. Printre măslinii răsuciţi cresc tufe de mure sălbatice; tulpinile tinere încearcă să se insinueze pe cărare şi să-l prindă de picior. E plin de gunoaie peste tot: şerveţele de hârtie, tampoane respingătoare, excremente omeneşti năpădite de muşte. Şi alţii se opresc pe marginea drumului ca să îşi facă nevoile. Nici nu se obosesc să pătrundă mai în adâncul tufişurilor, se grăbesc, chiar şi aici.

Nu se simte nici o adiere de vânt. Nu e nici soare. Cerul alb, imobil, seamănă cu pânza de cort. E înăbuşitor. Particule de aer plutesc prin văzduh şi pretutindeni simţi mirosul mării – electrizant, oxigenat, piscicol.

Observă o mişcare, dar nu acolo, printre arbuşti, ci aici, sub picioare. Pe cărare apare un cărăbuş negru, uriaş; cercetează o clipă aerul cu antenele, se opreşte, în mod evident conştient de prezenţa omului. Cerul alb se reflectă în carapacea lui perfectă ca o pată lăptoasă şi lui Kunicki i se pare pentru o clipă că dinspre pământ îl priveşte un ochi curios, care nu aparţine nici unui corp, un ochi de sine stătător şi nepăsător. Kunicki sfredeleşte distrat pământul cu vârful sandalei. Cărăbuşul traversează cărarea, foşnind prin iarba uscată. Dispare în tufele de mure. Asta a fost tot.

Înjurând, Kunicki se întoarce la maşină şi, pe drum, încă mai speră că ea şi băiatul s-au întors deja pe un drum ocolit; da, chiar e sigur de asta. O să le spună: „Vă caut de o oră! Ce dracu’ faceţi?!“.

I-a spus: „Opreşte maşina“. Când a oprit, a coborât şi a deschis şi uşa din spate. L-a scos pe micuţ din fotoliul lui, l-a luat în braţe şi au plecat împreună. Kunicki nu a avut chef să iasă, îi era somn, se simţea obosit, cu toate că parcurseseră doar câţiva kilometri. Doar s-a uitat la ei cu coada ochiului, distrat, nu ştia că ar trebui să se uite. Acum încearcă să-şi amintească acea imagine ştearsă, să o limpezească în minte, să o apropie şi să o reţină în faţa ochilor. Aşadar îi vede din spate, când merg pe cărarea foşnitoare. Ea cred că poartă pantaloni de pânză de culoare deschisă şi un tricou negru, cel mic – un tricou de tricot cu elefant, de asta e chiar foarte sigur, fiindcă el i-l dăduse dimineaţă. Mergând, vorbesc unul cu altul, nu aude ce îşi spun, nu ştia că ar trebui să asculte. Dispar printre măslini. Nu ştie cât durează, însă nu mult. Un sfert de oră, poate puţin mai mult, e nesigur în privinţa timpului, nu s-a uitat la ceas. Nu ştia că trebuie să verifice ora. Nu îi plăcea când ea îl întreba: „La ce te gândeşti?“. Îi răspundea că la nimic, dar nu-l credea. Spunea că nu se poate să nu te gândeşti la ceva, se supăra. Dar chiar aşa era – acum Kunicki simte ceva ce seamănă cu satisfacţia – el e în stare să nu se gândească la nimic. Ştie să facă asta.

Totuşi apoi se opreşte brusc în mijlocul tufelor de mure, încremeneşte, ca şi cum corpul său, atras de încâlceala rugilor, şi-ar fi găsit involuntar un nou punct de echilibru. Liniştea este acompaniată de bâzâitul muştelor şi de vocile din cap. Pentru o clipă se vede de undeva de sus: un bărbat în nişte banali pantaloni safari, tricou alb, cu un petec de chelie în vârful capului, printre rugii de mure, un intrus, un musafir nepoftit într-o casă străină. Un om expus bătăii puştii, dezarmat în mijlocul unui armistiţiu temporar la care participă şi cerul încins, şi pământul crăpat. Îl cuprinde teama; ar vrea să se ascundă imediat, să se adăpostească în maşină, dar corpul nu-l ascultă – nu-şi poate mişca picioarele, nu le poate convinge să se mişte. Să facă un pas – n-ar fi crezut vreodată că poate fi atât de dificil; comunicarea cu picioarele s-a întrerupt. Piciorul în sanda este o ancoră care îl ţine fixat de pământ, rămâne înfipt. În mod conştient, cu efort, mirat de sine, se forţează să se mişte. Nu există altă cale de a părăsi acest spaţiu infinit, încins.

Au venit pe 14 august. Bacul de la Split era plin de oameni – mulţi turişti, dar majoritatea localnici. Aceştia aduceau cu ei produse de pe continent, acolo totul era mai ieftin. Insulele nu sunt foarte fertile. Pe turişti îi deosebeai cu uşurinţă, întrucât atunci când soarele a început să se scufunde necontenit în mare, au trecut la tribord şi au fixat obiectivele pe el. Bacul trecea încet pe lângă insuliţele împrăştiate în mare, apoi i s-a părut că a ieşit în marea largă. O senzaţie neplăcută, un scurt şi frivol moment de panică.

Au găsit uşor pensiunea la care stăteau, se numea Poseidon. Proprietarul, bărbosul Branko, într-un tricou cu scoică, a insistat să îi spună pe nume şi, bătându-l pe Kunicki pe umăr cu familiaritate, i-a condus la etajul îngustei căsuţe de piatră, aflată chiar pe malul mării, şi le-a arătat cu mândrie apartamentul. Aveau la dispoziţie două dormitoare şi o bucătărioară mică pe colţ, mobilată tradiţional, dulăpioare din plăci de carton laminat. Ferestrele apartamentului dădeau direct spre plajă şi spre mare. Sub una din ferestre tocmai înflorise o agavă – floarea stătea pe o tulpină puternică şi îşi ridica triumfător capul deasupra apei.

Scoate harta insulei şi cântăreşte posibilităţile. Ar fi putut să-şi piardă simţul orientării şi să iasă pur şi simplu la şosea într-un alt loc. Cu siguranţă acum stă pe undeva, poate chiar opreşte o maşină şi pleacă – dar încotro? Vede pe hartă că şoseaua pe Vis traversează ca o linie sinuoasă întreaga insulă şi că poţi merge pe ea de jur-împrejur, fără măcar să ajungi la mare. Aşa au vizitat insula Vis cu câteva zile în urmă. Pune harta pe scaunul ei, peste geantă, şi porneşte. Merge încet, uitându-se printre măslini. Dar după vreun kilometru peisajul se schimbă: crângul de măslini face loc unui teren părăginit şi pietros, împânzit de iarbă uscată şi rugi de mure. Pietrele calcaroase, albe stau rânjite şi împrăştiate asemenea colţilor uriaşi ai unei sălbăticiuni. Se întoarce după câţiva kilometri. Pe partea dreaptă vede acum podgorii ameţitor de verzi, iar printre ele, din loc în loc, căsuţe mici de piatră pentru unelte – goale şi sumbre. În cel mai bun caz s-a rătăcit, dar poate că au lăsat-o puterile, pe ea sau pe copil, este atât de sufocant, atât de irespirabil. Poate au nevoie imediată de ajutor, iar el în loc să facă ceva, merge de colo-colo pe şosea. O da, e un prost că a înţeles lucrul ăsta abia acum. Începe să-i bată inima mai tare. Poate a făcut insolaţie. Sau poate şi-a rupt piciorul.

Se întoarce şi apasă de câteva ori pe claxon. Trec pe lângă el două maşini nemţeşti. Se uită la ceas; a trecut cam o oră jumătate, ceea ce înseamnă că bacul a plecat. A înghiţit maşinile, a închis porţile şi a pornit spre mare, un vapor alb, puternic. Din minut în minut îi desparte o întindere tot mai mare de apă. Kunicki are un presentiment sumbru, de la care i se usucă gura, presentimentul a ceva ce are legătură cu gunoaiele acelea de la marginea drumului, cu muştele şi excrementele umane. A înţeles. Ei au dispărut. Au dispărut amândoi. Ştie că nu sunt printre măslini şi, cu toate acestea, fuge în adâncul lor pe cărarea foşnitoare şi îi strigă, deja fără să mai creadă că îi vor răspunde. Este ora siestei de după-amiază, când orăşelul este aproape pustiu. Pe plajă, chiar lângă drum, trei femei înalţă un zmeu albastru. Le vede perfect când parchează. Una dintre ele poartă pantaloni crem, care îi strâng fesele grase.

Îl găseşte pe Branko la măsuţa cafenelei mici. Stă acolo împreună cu alţi doi bărbaţi. Beau pelinkovac cu gheaţă ca şi cum ar bea whisky. Branko zâmbeşte la vederea lui, surprins.

— Ai uitat ceva? întreabă.

Îi împing un scaun să ia loc, dar nu se aşază. Vrea să le spună totul, pe rând, o dă pe engleză, în acelaşi timp undeva într-un alt colţ de creier se întreabă, ca şi cum ar fi fost un film, ce poţi face într-o asemenea situaţie. Le spune că au dispărut, Jagoda şi copilul. Spune unde şi când. Spune că i-a căutat şi nu i-a găsit. Şi atunci Branko întreabă:

— V-aţi certat?

Răspunde că nu, conform adevărului. Cei doi bărbaţi beau pelinkovac. Şi el are chef. Simte în gură gustul lui iute-dulceag. Branko ia fără grabă de pe masă pachetul de ţigări şi bricheta. Şi ceilalţi se ridică oarecum cu greutate, ca şi cum s-ar fi concentrat ca înaintea unei bătălii sau poate pur şi simplu ar fi preferat să stea acolo, la umbra marchizei. Merg acolo cu toţii, dar Kunicki insistă că trebuie mai întâi să anunţe poliţia. Branko ezită. Barba lui neagră e înspicată de fire cărunte. Pe tricoul galben se vede scoica roşie, iar sub ea scrie Shell.

— Poate a coborât la mare?

Poate a coborât. Hotărăsc: Branko şi Kunicki se întorc la locul cu pricina, iar ceilalţi doi se duc la secţia de poliţie să sune la Vis. Branko îi spune că la Komiža este un singur poliţist, că secţia adevărată este la Vis. Pe măsuţă rămân păhărelele cu gheaţa care se topeşte.

Kunicki recunoaşte fără greutate micul golf de lângă drum, unde stătuse cu puţin timp în urmă. I se pare că asta s-a întâmplat cu secole înainte, timpul acum trece altfel, este dens şi aspru, e secvenţial. Din spatele norilor albi iese soarele, se face brusc zăduf.

— Claxonează, spune Branko şi Kunicki apasă claxonul.

Sunetul este prelung, jalnic, asemenea glasului unei jivine. Tace şi se sparge în ecourile miniaturale ale unor cicade.

Pornesc spre crângul de măslini, strigând din când în când. Se reîntâlnesc abia lângă podgorie şi, după o scurtă discuţie, hotărăsc să o cerceteze pe de-a-ntregul. Alunecă de-a lungul rândurilor umbroase, strigând-o pe femeia dispărută: „Jagoda, Jagoda!“. Kunicki îşi dă seama de importanţa acelui nume³, deja o uitase şi brusc i se pare că participă la un ritual străvechi, neclar şi grotesc. Pe rândurile de viţă-de-vie atârnă ciorchini grei vineţii, o multitudine de sfârcuri perverse, iar el rătăceşte în labirintul de frunze, stigând: „Jagoda, Jagoda“. Cui îi foloseşte? Pe cine caută?

Trebuie să se oprească o clipă, îl înţeapă într-o parte; se îndoaie de mijloc între rândurile viei. Îşi cufundă capul în umbra răcoroasă; înăbuşit de frunziş, glasul lui Branko amuţeşte şi Kunicki aude acum bâzâitul muştelor – binecunoscuta urzeală a liniştii.

După podgoria aceasta începe alta, despărţită doar de o mică potecă. Se opresc şi Branko sună de pe mobil. Repetă două cuvinte: „žena“⁴ şi „dijete“⁵ – numai asta e în stare să înţeleagă Kunicki. Soarele devine portocaliu; uriaş, umflat, slăbeşte văzând cu ochii. Peste o clipă va fi posibil să priveşti drept spre el. Iar podgoriile devin de un verde-închis foarte intens. În marea aceea verde şi vărgată două siluete omeneşti stau neputincioase.

La apus, pe şosea stau deja câteva maşini şi un grup de bărbaţi. Kunicki stă într-o maşină cu însemnele Policija şi cu ajutorul lui Branko răspunde la întrebările haotice – aşa i se par – ale poliţistului uriaş, transpirat. Vorbeşte o engleză simplă. „We stopped. She went out with the child. They went right here“⁶, arată cu mâna. „I was waiting, let’s say, fifteen minutes. Then I decided to go and look for them. I couldn’t find them. I didn’t know what has happened“⁷. Primeşte nişte apă minerală călduţă, o bea cu aviditate. „They are lost“⁸. Şi apoi mai spune o dată „lost“. Poliţistul sună undeva de pe mobil. „It is impossible to be lost here, my friend“⁹, îi spune, aşteptând să se facă legătura. Pe Kunicki îl frapează acest „my friend“. Apoi se aude walkie-talkie-ul. Mai trece vreo oră până pornesc în şir dezordonat spre inima insulei.

În tot acest timp, soarele umflat se lasă deasupra podgoriilor, iar când au ajuns şi ei pe vârful muntelui, soarele deja atingea marea. Sunt involuntar martorii lungului spectacol ceremonios al apusului. În scurtă vreme, oamenii aprind lanternele. Coboară deja pe întuneric malul abrupt şi înalt al insulei, unde e plin de golfuleţe, şi acolo verifică două dintre ele, în fiecare sunt căsuţe de piatră, locuite de cei mai excentrici turişti, cărora nu le plac hotelurile şi preferă să plătească mai mult pentru lipsa apei curente şi a electricităţii. Oamenii gătesc în bucătării de piatră sau au la ei butelii de voiaj cu gaz. Pescuiesc peştii care vin dinspre mare direct pe grătar. Nu, nimeni nu a văzut o femeie cu un copil. Imediat vor lua masa de seară – pe măsuţe pun pâine, brânzeturi, măsline şi bieţii peştişori care dimineaţă încă mai înotau nepăsători în mare. Din când în când Branko sună la hotelul din Komiža – Kunicki îl roagă să facă asta, fiindcă i se pare că soţia s-a rătăcit şi, în cele din urmă, a reuşit să ajungă acolo pe un alt drum. Dar, după fiecare telefon, Branko îl bate pe umăr fără un cuvânt.

Pe la miezul nopţii se dovedeşte că grupul de bărbaţi s-a mai împuţinat şi printre ei nu au mai rămas decât cei doi pe care Kunicki i-a văzut la masa cafenelei din Komiža. Acum, când îşi iau rămas-bun, se prezintă: Drago şi Roman. Merg împreună la maşină. Kunicki le e recunoscător pentru ajutor, nu ştie cum să o arate, a uitat cum se spune în croată „mulţumesc“; trebuie să fie ceva de genul „djakuju“, „djakuje“ sau ceva de felul acesta. La drept vorbind, cu puţină bunăvoinţă ar putea să elaboreze împreună un esperanto slav, un grup de cuvinte similare şi folositoare, folosite fără gramatică, în loc să apeleze mereu la versiunea stângace şi simplificată a limbii engleze.

Noaptea, în faţa casei lui trage o barcă. Trebuie să evacueze locuinţa, e inundaţie. Apa ajunge deja la primul etaj al clădirilor. În bucătărie ea îşi face acum loc printre rosturile faianţei şi se revarsă în firicele calde din prize. Cărţile s-au umflat de umiditate. Deschide una şi vede că litere se scurg asemenea machiajului, lăsând în urmă foile de hârtie goale şi mânjite. Se dovedeşte că toată lumea a fost evacuată la transportul anterior, numai el a rămas. Aude prin vis picăturile de apă căzând leneş din cer, care peste o clipă se preschimbă într-o aversă scurtă, dar puternică.

Benedictus, qui venit

Aprilie pe autostradă, pe asfalt se reflectă fâşiile roşiatice ale razelor soarelui, lumea e încă poleită de strălucirea ploii recente – cozonacul de Paşte. În Vinerea Mare, la apus, undeva între Belgia şi Olanda merg cu maşina – nu ştiu precis, căci graniţa, nemaifiind folosită, a dispărut, s-a estompat cu desăvârşire. Radioul transmite Requiem. La „Benedictus“, de-a lungul autostrăzii se aprind farurile ca şi cum ar fi vrut să întărească binecuvântarea involuntară, transmisă de radio.

Dar, la drept vorbind, asta ar fi putut însemna doar faptul că ajunsesem deja în Belgia, unde există plăcutul obicei pentru călători de a se lumina toate autostrăzile.

1. În original, referire la groş, subdiviziune a zlotului (n. tr.).

2. Citat din Emil Cioran, Mărturisiri şi anateme, traducere de Emanoil Marcu, Humanitas, Bucureşti, 1994, p. 103 (n. tr.).

3. În polonă, jagoda înseamnă boabă de fruct sau fructul mai multor plante (n. tr.).

4. Femeie, în limba croată (n. red.).

5. Copil, în limba croată (n. red.).

6. Ne-am oprit. Ea a ieșit cu copilul. S-a dus acolo (n. red).

7. Am aşteptat, să zicem, cincisprezece minute. Apoi m-am hotărât să mă duc să-i caut. Nu i-am găsit. Nu ştiu ce s-a întâmplat (n. red.).

8. S-au rătăcit (n. red.).

9. E imposibil să te rătăceşti aici, prietene (n. red.).