Translation of the novel © 2007, 2014 by Editura Polirom, all rights reserved.

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4408-7

ISBN PDF: 978-973-46-4409-4

ISBN print: 978-973-681-382-5

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

I

A minţit Picpus?

Cinci fără trei minute. Un cerculeţ alb se lumină pe harta imensă a Parisului care acoperea o întreagă porţiune a peretelui. Un angajat îşi lăsă jos sandvişul şi introduse o fişă în unul dintre miile de orificii ale centralei telefonice.

— Alo! Arondismentul XIV?… Duba voastră a ieşit?

Maigret, care ar fi vrut să aibă un aer indiferent, stătea în picioare în bătaia soarelui şi se ştergea de transpiraţie. Angajatul mormăi cîteva cuvinte monosilabice, scoase fişa, îşi luă sandvişul şi spuse spre comisarul de la Poliţia Judiciară:

— Un Bercy!

Ceea ce, în limbajul meseriei, însemna „un beţiv”. Era luna august. Parisul mirosea a asfalt încins. Vacarmul din centru pătrundea pe ferestrele larg deschise în acea încăpere care era ca un fel de creier al serviciului Police-Secours¹. Jos, în curtea Prefecturii de Poliţie, se puteau vedea două dube pline de agenţi, gata să plece la primul semnal.

Apoi se aprinse alt cerculeţ, de astă dată în arondismentul XVIII. Sandviş lăsat jos. Fişă…

— Alo!.. Ia uite! Gérard!… De serviciu?… Ce se întîmplă la voi, bătrîne?… Bine!… E-n regulă!

Cineva se aruncase pe fereastră. Era modul în care se sinucideau oamenii amărîţi, îndeosebi bătrînii, şi, lucru ciudat, mai ales în arondismentul XVIII. Maigret goli pipa, lovind-o de pervazul ferestrei, o umplu din nou şi se uită la ceas. Era cinci şi două minute. Ghicitoarea fusese sau nu ucisă?

Uşa se deschise şi apăru brigadierul Lucas. Era mic de statură, durduliu, agitat şi se ştergea şi el de transpiraţie.

— Tot nimic, şefule?

Ca şi Maigret, traversase bulevardul care despărţea Poliţia Judiciară de Prefectură.

— Auziţi, tipul e acolo…

— Mascouvin?

— Are o faţă de om bolnav. Vrea neapărat să vă vorbească. Spune că nu i-a mai rămas decît să se sinucidă…

Un cerculeţ luminos… Poate de data asta?… Nu! O încăierare la Poarta Saint-Ouen.

Sună telefonul. Directorul Poliţiei Judiciare dorea să vorbească cu Maigret.

— Alo, Maigret… Ia zi! Nimic?

În vocea lui se simţea o fărîmă de ironie. Maigret clocotea de furie. Îi era cald. Ar fi dat orice pentru o bere rece. Şi, pentru prima dată în viaţa lui, aproape că ar fi dorit să fie comisă o crimă, cea pe care o aştepta. Splendid! Dacă ghicitoarea nu era ucisă la ora cinci fix sau, mai exact, după cum anunţa textul de pe sugativă, la cinci după-amiază, va trebui să suporte luni de zile zîmbetele ironice ale celor din jur şi glumele lor mai mult sau mai puţin spirituale.

— Adu-mi-l pe Mascouvin.

Numai că omul ăla părea un farsor! Venise cu o zi în urmă la Poliţia Judiciară, cu un aer lugubru, încruntat, cu faţa agitată de un tic nervos, şi voise musai să vorbească cu comisarul Maigret în persoană.

— E o problemă de viaţă şi de moarte! spusese el.

Un tip mic de statură şi slab, destul de şters, trecut de prima tinereţe, emanînd un iz fad de celibatar neîngrijit. Îşi debitase povestea trosnindu-şi degetele, ca un şcolar care spune lecţia.

— Lucrez de cincisprezece ani la Proud et Drouin, negustorii de pe bulevardul Bonne-Nouvelle… Locuiesc singur într-un apartament cu două camere, în Piaţa Vosges, nr. 21… În fiecare seară, mă duc să joc o partidă de bridge într-un club de pe strada Piramidelor. De două luni, mă urmăreşte ghinionul. Mi-am tocat toate economiile. Datorez opt sute de franci contesei…

Maigret asculta puţin distrat, gîndindu-se că jumătate dintre parizieni erau în vacanţă şi că restul, la ora aceea, beau ceva rece sub umbrarele teraselor. Care contesă? Omul cel trist explică. O femeie de lume, care avusese necazuri şi deschisese un salon de bridge pe strada Piramidelor. O femeie foarte frumoasă. Se vedea că individul era îndrăgostit de ea.

— Astăzi, la ora patru, domnule comisar, am luat o bancnotă de o mie de franci din casa de bani a patronilor mei…

N-ar fi arătat mai tragic nici dacă ar fi mărturisit că omorîse o familie întreagă! Îşi continuase mărturisirea, trosnindu-şi mai departe degetele. La închiderea birourilor, rătăcise pe bulevarde cu bancnota de o mie de franci în buzunar. Era chinuit de remuşcări. Intrase la Café des Sports, la colţul Pieţei Republicii cu bulevardul Voltaire, unde avea obiceiul să bea singur un aperitiv înainte de masa de seară.

— Ceva de scris, Nestor…

Îi spunea chelnerului pe numele mic. Da, le va scrie patronilor săi. Le va mărturisi totul şi le va trimite înapoi bancnota de o mie de franci. Prea mult ghinion! Pierdea de două luni. Contesa, pe care o adora în tăcere, n-avea ochi decît pentru un căpitan în retragere şi îi ceruse cu duritate lui Mascouvin banii datoraţi.

În mijlocul mulţimii de consumatori, omul privea ţintă la sugativa din faţa lui. Cu un gest mecanic, îşi aşeză lornionul pe sugativă şi se uită la el cu ochii lui mari şi miopi. Atunci se produse fenomenul. Una dintre lentile, comportîndu-se ca o oglindă, reflectă urmele de cerneală care se uscaseră pe sugativă. Mascouvin desluşi două cuvinte: voi ucide… Se uită mai atent… Lentila reda imaginea iniţială: mîine, la cinci după-amiaza, o voi ucide…

Mîine, la cinci după-amiaza, o voi ucide pe ghicitoare. Semnat: Picpus.

Cinci şi cinci. Telefonistul avea timp să-şi termine sandvişul cu salam care mirosea a usturoi, pentru că cerculeţele albe de pe harta Parisului nu se mai luminau. Se auziră paşi pe scară. Era Lucas, care îl aducea pe tristul Mascouvin.

Cu o zi înainte, Maigret îl sfătuise să se ducă acasă, să meargă la birou ca de obicei şi să pună la loc cei o mie de franci. Lucas îl urmărise pe individ pentru orice eventualitate. Pe la nouă seara, acesta se dusese să dea tîrcoale pe strada Piramidelor, dar nu intrase în imobilul contesei. Dormise acasă. Dimineaţa se dusese la birou, iar la prînz luase masa la o autoservire de pe bulevardul Saint-Martin.

Brusc, pe la patru şi jumătate, neputînd să mai reziste, a părăsit biroul şi s-a îndreptat spre Poliţia Judiciară.

— Nu mai pot, domnule comisar. Nu mai am curajul să-mi privesc patronii în ochi. Mi se pare…

— Stai jos. Şi taci!…

Cinci şi opt minute! Un soare triumfător lumina Parisul plin de lume. Bărbaţii se plimbau fără haină şi femeile erau aproape goale sub rochiile lor subţiri. În acest timp, poliţia supraveghea patru sute optzeci şi două de ghicitoare mai mult sau mai puţin clarvăzătoare!

— Maigret, nu crezi că e o glumă?

Şi Lucas era îngrijorat pentru şeful lui, care risca să se facă de rîs. Un cerculeţ se aprinse în arondismentul III.

— Alo!… Bine!… E-n regulă!

Telefonistul oftă şi spuse spre Maigret:

— Încă un Bercy. Şi nu e sîmbătă…

Mascouvin, care nu mai putea sta locului şi îşi tot trosnea degetele, deschise gura:

— Mă scuzaţi, domnule comisar… Aş vrea să vă spun…

— Nici un cuvinţel! îl repezi Maigret.

Numitul Picpus se va hotărî sau nu s-o ucidă pe ghicitoare?

Cerculeţ luminos. Din nou arondismentul XVIII.

— Alo! Comisarul Maigret? Vi-l dau…

Maigret simţi o strîngere de inimă cînd luă receptorul în mînă.

— Alo… Da… Postul din strada Damrémont? Cum? Strada Caulaincourt, nr. 67 bis?… Domnişoara Jeanne?… O ghicitoare?

Vocea îi devenise iar puternică. Faţa i se luminase.

— Repede, copii! Ia-l cu tine, Lucas! Nu se ştie niciodată…

Joseph Mascouvin, asemenea unui somnambul, un somnambul lugubru, îi urma pe cei doi bărbaţi pe scările pline de praf. O maşină de poliţie aştepta în curte.

— Strada Caulaincourt, nr. 67 bis. Repede…

Pe drum, Maigret constată că numele domnişoarei Jeanne nu era trecut pe lista ghicitoarelor în cărţi şi a clarvăzătoarelor pe care o ceruse cu o zi înainte pentru punerea lor sub o supraveghere discretă.

— Mai repede, bătrîne…

Iar imbecilul de Mascouvin îl întrebă timid:

— A murit?

O clipă, Maigret se întrebă dacă era chiar atît de naiv pe cît părea. Se va vedea mai tîrziu!

— Revolver? întrebă cu glas scăzut Lucas.

— Cuţit…

Nu era nevoie să se uite la numerele caselor. Exact în faţa Pieţei Constantin-Pecqueur, un grup de oameni indica imobilul unde avusese loc drama.

— Vă aştept? bîigui Mascouvin.

— Intri cu noi. Să mergem! Vino…

Agenţii se dădură la o parte ca să-i lase să treacă pe Maigret şi pe brigadierul Lucas.

— Etajul cinci, pe dreapta.

Clădirea nu avea ascensor. O casă curată, destul de confortabilă. Locatari pe paliere, cum era şi normal. La etajul cinci, comisarul de poliţie din arondismentul XVIII dădu mîna cu Maigret.

— Intraţi… Mai adineauri s-a întîmplat. Am avut noroc că am fost anunţaţi atît de repede, după cum veţi vedea…

Intrară brusc în lumina soarelui. Salonaşul, unde totul suna înăbuşit, cu ferestrele larg deschise, dădea spre un balcon de unde vedeai oraşul de sus. Salonul era cochet, cu draperii în culori deschise, cu scaune Louis XVI şi bibelouri încîntătoare. Un medic de cartier se ridică la intrarea lor.

— Nu se mai poate face nimic. A doua lovitură a fost mortală…

Încăperea era prea mică pentru toată lumea care se afla acolo. Maigret, după ce-şi umplu pipa, îşi scoase haina, arătîndu-şi astfel bretelele mov, cumpărate de soţia lui cu o săptămînă înainte. Comisarul de poliţie zîmbi cînd văzu bretelele care, culmea, erau din mătase, iar Maigret se încruntă.

— Haide! Spune-mi! Aştept…

— Păi, încă n-am avut timp să culeg multe informaţii, mai ales că portăreasa nu e prea vorbăreaţă. Trebuie să-i scoţi vorbele din gură cu cleştele… Domnişoara Jeanne, pe numele ei adevărat Marie Picard, născută la Bayeux…

Maigret ridică cearceaful aruncat peste cadavru. O femeie drăguţă, zău aşa! De vreo patruzeci de ani. Plinuţă, îngrijită, cu părul de un blond poate nu chiar natural.

— Nu era înscrisă ca ghicitoare şi nu-şi făcea publicitate. Totuşi, avea o clientelă regulată, persoane foarte bine, după cît se pare, care veneau s-o consulte.

— Cîţi clienţi a primit în după-amiaza asta?

— Portăreasa, doamna Baffoin, Eugénie Baffoin, nu ştie. Pretinde că asta n-o priveşte şi că nu toate portăresele sînt atît de curioase pe cît se spune. La cinci şi cîteva minute, doamna aici de faţă…

O femeie mică de statură şi vioaie, şi ea între două vîrste, cu o pălărie puţin cam ridicolă, se ridică de pe scaun şi începu să explice:

— O cunoşteam pe domnişoara Jeanne, care venea să petreacă uneori cîteva zile la Morsang. Cunoaşteţi Morsang? Pe malul Senei, puţin mai sus de Corbeil, în dreptul barajului. Eu ţin hanul Beau Pigeon… Isidore tocmai pescuise o frumuseţe de lin şi, cum tot trebuia să vin la Paris, mi-am zis…

Peştii erau acolo, înveliţi în iarbă încă proaspătă, într-un coş.

— Înţelegeţi, ştiam că o să-i facă plăcere, pentru că-i plăcea tare mult peştele…

— O cunoaşteţi de mult pe domnişoara Jeanne?

— De vreo cinci ani. Odată, a stat o lună întreagă la noi.

— Singură?

— Ce părere aveţi!?… Aşadar, am urcat, între două cumpărături. Uşa nu era încuiată, era întredeschisă. Exact aşa… Şi am zis: „Domnişoară Jeanne… Sînt eu, doamna Roy…” Apoi, văzînd că nu răspunde, am intrat şi… Uitaţi, stătea în faţa acestui gheridon, cu corpul aplecat în faţă, încît am crezut că adormise… Am vrut s-o trezesc şi…

Prin urmare, pe la cinci şi şapte minute, domnişoara Jeanne, ghicitoare, murise în urma a două lovituri de cuţit primite în spate.

— A fost găsită arma? întrebă Maigret, adresîndu-se comisarului de poliţie.

— Nu.

— Vreo mobilă ruptă?

— Nimic. Totul e în ordine. Asasinul nu pare să fi intrat în dormitor. Uitaţi…

Deschise o uşă. Dormitorul arăta şi mai vesel decît salonul. Un adevărat budoar, cu nuanţe deschise. Un cuib de femeie cochetă, care iubea confortul.

— Şi spui că portăreasa…

— Pretinde că nu ştie nimic. Doamna Roy s-a dus la barul din vecinătate ca să ne telefoneze. Am găsit-o în prag. Ar mai fi ceva… A! Iată că a venit lăcătuşul pe care l-am chemat… Pe-aici, omule… Uite. Deschide-mi uşa asta…

Maigret se uită din întîmplare la Mascouvin, aşezat pe marginea unui scaun, iar angajatul de la Proud et Drouin gemu:

— Simt că mă lasă inima, domnule comisar…

— Să fii sănătos!

Peste puţin timp, cînd domnii de la Parchet şi specialiştii de la Identitatea Judiciară vor ajunge acolo, va fi şi mai rău! Maigret şi-ar fi dorit măcar să aibă timp să bea o bere la Manière!

— După cum vedeţi, continuă comisarul de poliţie, apartamentul e format din acest salon, o sufragerie rustică, iat-o, dormitor, o debara şi…

Arătă spre uşa încuiată la care lucra lăcătuşul.

— Presupun că e bucătăria.

Un şperaclu se învîrti în broască. Uşa se deschise.

— Hei! Ce faci aici? Cine eşti?

Apariţia aceea neaşteptată era aproape comică. În bucătăria mică şi foarte curată, unde nu vedeai nici o farfurie murdară sau un pahar murdar, se afla un bătrîn care aştepta foarte demn, aşezat pe marginea mesei.

— Răspunde… Ce faci aici?

Bătrînul se uita cu stupoare la bărbaţii care i se adresau şi nu găsea nimic de răspuns. Lucrul cel mai ciudat era că purta un pardesiu verzui, deşi era luna august. Nebărbierit, bătrînul îşi ferea privirea şi avea umerii lăsaţi.

— De cînd te afli în această bucătărie?

Făcu un efort, ca şi cum n-ar fi înţeles prea bine, scoase din buzunar un ceas din aur şi îi deschise capacul.

— De patruzeci de minute, răspunse el în cele din urmă.

— Adică te aflai aici la ora cinci?

— Am sosit înainte…

— Ai asistat la crimă?

— Care crimă?

Era cam tare de ureche şi apleca uşor capul spre interlocutorul lui, aşa cum fac surzii.

— Cum? Nu ştiai că…

Îi arătară cadavrul. Bătrînul se uită la el stupefiat şi rămase încremenit.

— Ei?

Nu răspunse. Se şterse la ochi. Dar asta nu însemna că plînge, pentru că Maigret îi remarcase deja ochii lăcrimoşi.

— Ce făceai în bucătărie?

Se uită iar la ei. S-ar fi zis că vorbele lor nu aveau nici un sens pentru el.

— Cum se face că ai fost încuiat în această bucătărie? Cheia nu e afară şi nici înăuntru…

— Nu ştiu, răspunse el oftînd ca un copil căruia îi e teamă să nu fie bătut.

— Ce nu ştii?

— Nimic…

— Ai acte?

Se căută în buzunare cu stîngăcie, se şterse iar la ochi, îşi trase nasul şi, în sfîrşit, întinse un portofel cu iniţiale din argint. Comisarul de poliţie şi Maigret se uitară unul la altul.

Bătrînul chiar era ramolit sau îşi juca rolul la perfecţie? Maigret scoase din portofel o carte de identitate pe care o citi cu glas scăzut:

— Octave Le Cloaguen, medic de marină în retragere, şaizeci şi opt de ani, bulevardul Batignolles, nr. 13, Paris.

Apoi, comisarul rosti cu o voce tunătoare:

— Să iasă toată lumea!

Joseph Mascouvin se ridică ascultător.

— Dumneata nu… Rămîi! Stai jos, fir-ar să fie!

Zece, cincisprezece oameni, pur şi simplu te sufocai în locuinţa aceea minusculă!

— Staţi jos şi dumneavoastră, domnule Le Cloaguen! Şi, mai înainte de toate, spuneţi-mi ce făceaţi aici.

Le Cloaguen tresări. Auzise sunetul, dar nu înţelesese sensul. Maigret repetă întrebarea şi se văzu obligat să răcnească.

— A, da! Pardon… Venisem…

— Pentru ce?

— La ea…, bîigui el arătînd spre cadavrul acoperit.

— Voiaţi să vă aflaţi viitorul?

Bătrînul nu răspunse.

— În fine, eraţi sau nu unul dintre clienţii ei?

— Da… Venisem…

— Şi ce s-a întîmplat?

— Stăteam jos, aici… Da, pe scaunul aurit… Cineva a bătut la uşă… Aşa…

Se îndreptă spre uşă. S-ar fi putut crede că voia să fugă. Dar nu, doar bătu într-un anumit fel, sacadat.

— Atunci, ea mi-a spus…

— Haide, vorbiţi! Ce v-a spus?

— Mi-a spus: „Repede, aici…” Şi m-a împins în bucătărie.

— Ea a încuiat uşa?

— Nu ştiu.

— Şi pe urmă?

— Nimic. M-am aşezat pe masă. Fereastra era deschisă. M-am uitat în stradă…

— Şi?

— Şi nimic… Au venit mulţi oameni. Am crezut că era bine să nu mă vadă nimeni.

Vorbea domol, lent, cu regret parcă şi, brusc, puse întrebarea cea mai neaşteptată:

— N-aveţi cumva puţin tutun?

— O ţigară?

— Tutun…

— Fumaţi pipă?

Maigret îi întinse punga lui cu tutun. Le Cloaguen luă tutun între degete şi îl băgă în gură cu o satisfacţie vizibilă.

— Nu-i nevoie să-i spuneţi soţiei mele…

În acest timp, Lucas scotocise locuinţa. Maigret ştia ce căuta.

— Ei?

— Nimic, şefule. Cheia bucătăriei nu-i nicăieri. I-am cerut unui inspector s-o caute în stradă, în caz că ar fi fost aruncată pe fereastră…

Maigret i se adresă din nou lui Le Cloaguen:

— Pe scurt, pretindeţi că aţi venit aici cu puţin înainte de ora cinci ca s-o consultaţi pe ghicitoare. La cinci fără două-trei minute, cineva a bătut la uşă într-un fel anume şi domnişoara Jeanne v-a împins în bucătărie… Aşa e?… V-aţi uitat în stradă, apoi aţi auzit voci şi n-aţi făcut nici o mişcare. Nici măcar nu v-aţi uitat pe gaura cheii…

— Nu. Credeam că aştepta pe cineva.

— Aţi mai fost aici?

— În fiecare săptămînă.

— De mult timp?

— De foarte mult timp…

Ramolit? Neramolit? Întreg cartierul era tulburat. La sosirea maşinilor Parchetului, în stradă erau peste două sute de persoane. Soare, culori vesele, terase unde viaţa era plăcută în faţa unui pahar cu bere rece. Maigret îşi îmbrăcă haina ca să nu fie găsit în cămaşă de domnii de la Parchet.

— Sînteţi aici, domnule comisar? întrebă cu mirare adjunctul procurorului. Asta înseamnă că e vorba de un caz interesant?

— Doar că deocamdată mă aflu în faţa a doi sonaţi! bombăni Maigret numai pentru el.

Dobitocul de Mascouvin, care nu-şi mai lua ochii de la comisar! Şi bătrînul care îşi mesteca tutunul şi-şi tot trăgea nasul!

Sosiră şi alte maşini. De data asta, erau jurnaliştii.

— Auzi, Lucas… Ia-mi-i pe tipii ăştia doi… Voi fi la Poliţia Judiciară peste o jumătate de oră…

Atunci, Mascouvin spuse ceva teribil de caraghios. După ce dădu din cap şi căută pălăria în jurul lui, în salonul acum în dezordine, murmură cu gravitatea lui caracteristică:

— Vedeţi deci, domnule comisar, că Picpus a ucis ghicitoarea!

1. Serviciu al poliţiei abilitat să intervină rapid în cazurile urgente (n.t.).