Magali Delaloye, Une histoire érotique du Kremlin. D’Ivan le Terrible

à Raïssa Gorbatcheva

© 2016, Editions Payot & Rivages

© 2017 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6660-7

ISBN PDF: 978-973-46-6661-4

ISBN print: 978-973-46-6527-3

Coperta: Radu Răileanu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

MAGALI DELALOYE, istoric, este specializată în istoria Uniunii Sovietice. Şi-a luat doctoratul la Universitatea din Berna cu lucrarea Des moustaches et des jupes. Rapports de genre au sein du cercle du Kremlin sous Staline (1928-1953). Predă la Universitatea din Lausanne.

Introducere

Kremlinul: numele său evocă Moscova, Piaţa Roşie, centrul puterii indiferent de regimul politic din Rusia. Nu trebuie să se uite însă că, timp de două secole, din 1712 până în 1917, Moscova a trăit în umbra impunătorului Sankt-Petersburg, devenit capitala Imperiului Rus. În această lungă perioadă de eclipsă, Kremlinul a fost mai cu seamă spaţiu de promenadă, loc al relaţiilor sentimentale şi, pentru a marca o continuitate politică, spaţiul unde aveau loc încoronările.

Dacă Moscova este menţionată prima dată în anale în 1147, ansamblul de locuinţe de pe colina care domina râul Moscova a fost protejat abia în 1331 de un kremlin (kreml), fortăreaţă tipică din vechea Rusie. Construcţia era rudimentară: un parapet şi ţăruşi de stejar. Dar acest dispozitiv era foarte fragil în faţa asediatorilor din Hoarda de Aur. El a fost distrus şi reconstruit de mai multe ori. Atunci când locul Moscovei în cadrul Rusiei kievene a început să devină tot mai important, cneazul Dmitri Donskoi a hotărât, în anii 1360, să construiască un zid de piatră ca să protejeze cetatea ce adăpostea familiile nobile. Aceste fortificaţii erau mai în măsură să respingă atacurile asediatorilor, care nu au ezitat totuşi să incendieze edificiul. La urcarea pe tron a lui Ivan al III-lea ca suveran al cnezatului Moscovei, Moscova a devenit epicentrul Rusiei kievene, dominând celelalte principate şi oraşe. Acest kremlin capătă acum o majusculă, devenind locul unde vor trăi suveranii ruşi şi de unde îşi vor exercita puterea. Astăzi, zidurile nu mai protejează împotriva vreunei invazii, dar locul, secret şi închis, a păstrat în mod simbolic rolul unui spaţiu care adăposteşte puterea¹. Această fortăreaţă va fi aşadar scena pe care vom derula o istorie erotică a conducătorilor şi a femeilor de la Kremlin.

Să fim clari. Pentru istorici, a vorbi despre Kremlin înseamnă înainte de toate a vorbi despre politică, chiar dacă viaţa privată şi viaţa publică s-au îmbinat strâns încă de la început. Tot ce ţine de dorinţă (iubire, sexualitate, viaţă conjugală, prietenie etc.) este încă teren neexplorat² şi se înţelege de ce: arhivele private sunt extrem de rare. Ca să-ţi strecori privirea sub fustele de la Kremlin, să descoperi anecdote deocheate despre conducători şi să dezvălui secrete senzaţionale este nevoie de memorialişti şi de surse demne de încredere. Toate acestea lipsesc de cele mai multe ori, fiind înlocuite în mod dureros de zvonuri sordide şi imposibil de verificat. Un exemplu: şeful Sovietului Suprem, Mihail Kalinin. Se spune că îi plăceau foarte mult balerinele de la Teatrul Bolşoi. Este adevărat că a avut o relaţie cu colaboratoarea sa, Aleksandra Gorceakova, şi că soţia lui, aflând, s-a refugiat în Altai, dar că trebuia să treci prin patul „bunicului Kalinuşka”, cum i se spunea, ca să obţii un loc în balet, asta face parte din zvonurile epocii, chiar dacă este plauzibil ca acest Kalinin, ca atâţia alţii pretutindeni şi întotdeauna, să fi încercat să profite de poziţia lui ca să obţină favoruri sexuale. O legendă spune că tânăra Bella Uvarova, în vârstă de 16 ani, a fost asasinată după ce i-a refuzat avansurile... Sau Serghei Kirov. Reputaţia lui de donjuan nu era nelegitimă, nici marea-i slăbiciune (încă unul!) pentru dansatoare. A circulat numele unei Milda Draule, care va sfârşi împuşcată în 1935, soţul ei nefiind altul decât Leonid Nikolaev, asasinul lui Kirov... Despre Avel Enukidze, celibatar din cercul Kremlinului, se spune că a avut un număr incalculabil de amante foarte tinere, pe care le aducea în Comitetul Executiv, oferindu-le un loc de muncă şi privilegii. În fine, Beria. Dacă ar trebui să creionăm prototipul satirului, n-ar exista o imagine mai potrivită decât cea pe care a lăsat-o şeful temutului MVD, ultimul conducător executat prin împuşcare: violator de tinere studente în Caucaz, al viitoarei sale soţii, apoi a numeroase tinere moscovite după război. Bătrânele povestesc şi astăzi cum se mai temeau pentru integritatea fiicelor lor... Ivan al IV-lea era oare un pervers sexual? Petru cel Mare era homosexual? Lenin era un ins complexat şi pudibond? Stalin nu era un bun amant? Nimeni nu ştie nimic despre toate acestea.

Să fim şi mai clari: această carte înfăţişează dorinţa, iubirea, sexul, violenţa şi moartea dintr-un spaţiu al puterii profund masculin. Femeile şi femininul au fost înlăturate în toate modurile posibile, epoca stalinistă fiind din acest punct de vedere un lung răstimp de tranziţie. A fost aşadar nevoie să le reaşez în inima politicii, să redau vizibilitate, un corp, o biografie unor femei puternice, rezistente, femei emancipate, intelectuale, militante, simple baba, intrigante sau recalcitrante, dar şi unor cupluri care se iubeau, unor sentimente, pasiuni, precum şi unor bărbaţi, prieteniilor lor, codurilor lor virile, emoţiilor lor, trupului lor deseori nesigur. Ca să reuşesc, a trebuit adesea să depistez informaţiile ca într-un puzzle, în frânturi, în rândurile unei corespondenţe, într-un jurnal „intim”, într-o autobiografie, în bileţele schimbate la întruniri politice (faimoasele zapiski), fotografii private, arhive insuficient exploatate sau inedite. Apar astfel, de exemplu, un Stalin care nu suportă ca femeile să vorbească, un Buharin jucându-se cu partea sa feminină, un Molotov îndrăgostit nebuneşte de soţia lui, moravuri, modele conjugale, roluri familiale şi pedagogice foarte variate, femei de excepţie (Sofia Paleologhina, Nadejda Krupskaia sau Raisa Gorbaciova), mame remarcabile (Natalia Narîşkina, ce-i stârneşte interesul pentru Europa viitorului Petru cel Mare, Ekaterina Voroşilova sau Aşhen Mikoian, ce le insuflă copiilor lor valorile bolşevismului), figuri remarcabile, teoreticiene şi politiciene care trăiesc iubiri pasionate (ţarevna Sofia Paleologhina, Inessa Armand, Aleksandra Kollontai) şi morţi dramatice (cumnatele lui Stalin, Evghenia Ejova care se otrăveşte ca să-şi salveze soţul).

Desigur, sexualitatea era şi ea prezentă la Kremlin, ar fi absurd să afirmăm contrariul. Multor conducători, bărbaţi şi femei, le plac tinerii. Ivan cel Groaznic, îmbătrânind, căuta soţii tinere ca să-i asigure descendenţa. Stalin şi Buharin au ajuns să se căsătorească cu fiicele vechilor lor prieteni militanţi. Enukidze nu se însura cu amantele, dar le alegea dintre fetele abia ieşite din adolescenţă. Aleksandra Kollontai nu se lăsa nici ea mai prejos, luându-şi amanţi mai tineri cu câţiva ani decât ea. Dar sexul nu e totul, erotismul în sens larg cuibărindu-se şi în pilozitatea etalată sau îndepărtată, în alcoolul care, de la Petru cel Mare, curgea în valuri la Kremlin, în partidele de vânătoare, în veşmintele purtate şi chiar în procesele politice.

O istorie erotică a Kremlinului este aşadar o istorie intimă a puterii. În fine, este şi o carte despre riscurile emancipării femeii. Să nu uităm că în Rusia, în 1921, a fost instaurată în mod oficial Ziua Internaţională a Femeii³ şi că discursul oficial al bolşevicilor stipula că egalitatea dintre sexe era un fapt împlinit. Totuşi, vom vedea că întotdeauna relaţia erotică face din femeie un personaj politic.

Partea întâi

Fortăreaţa femeilor

(1462-1927)

În istoria Kremlinului, perioada stalinistă reprezintă o cotitură şi un moment excepţional pentru dezvoltarea politicii ţării, dar şi o tranziţie în privinţa rolului femeilor în interiorul fortăreţei. Totuşi, această istorie se înscrie într-o tradiţie. Regimurile care s-au perindat la conducere nu au propus o delimitare clară între sfera privată şi cea politică, astfel încât femeile au luat parte la jocul politic.

Înaintea Revoluţiei din Octombrie, ele participau, într-un mod cât se poate de tradiţional pentru un sistem monarhic, la jocurile dinastice. Dar unele nu se vor mulţumi cu un rol pur decorativ. Chiar şi fără mandat oficial, îşi vor influenţa soţii şi, în consecinţă, vor influenţa şi politica acestor regimuri autocratice. Situaţia aceasta se constată în timpul domniei lui Ivan al III-lea cel Mare, al celei a lui Ivan al IV-lea cel Groaznic şi la începutul domniei lui Petru I cel Mare.

După două secole petrecute în umbra oraşului Sankt-Petersburg, Moscova a redevenit, în 1918, capitală, iar Kremlinul, centrul puterii. Odată cu revoluţia bolşevică, femeile au putut pretinde să-şi exercite influenţa prin şi pentru ele înseşi. Pe culoarele Kremlinului puteau fi întâlnite de atunci ciudata Aleksandra Kollontai, seducătoarea Inessa Armand şi fidela Nadejda Krupskaia. Fiecare va marca în felul ei viaţa intimă a cercului de la Kremlin.

1

Amoruri, asasinate şi dinastie:
Kremlinul ţarilor

Femeile au jucat un rol sensibil în politică la Kremlin încă de pe vremea marilor cneji şi a ţarilor. Bineînţeles, legăturile dinastice aveau o importanţă considerabilă – cine spune politică bazată pe familie spune maternitate şi sexualitate¹ –, dar şi acţiunile ca atare ale marilor cneaghine sau ţarine.

Chiar dacă rolul lor nu era chiar reglementat, conform tradiţiei ele se ocupau în principal de satisfacerea dorinţelor soţului, de aducerea pe lume a unor copii sănătoşi care să poată supravieţui şi de conducerea atelierului de croitorie al fortăreţei, unde erau confecţionate ţesături ce slujeau la înfrumuseţarea palatelor şi mănăstirilor. Dar, de la Ivan al III-lea la Petru cel Mare, exemplele care urmează arată că, în funcţie de caracter şi ambiţie, femeile puteau să ia parte la viaţa politică.

Unele au murit în patul lor, altele au plătit scump pentru asta. Acestea erau riscurile conflictelor şi intrigilor între familiile din jurul ţarului; deseori, acesta se căsătorea de mai multe ori din cauza unei mortalităţi materne foarte mari şi dorea cu orice preţ să aibă destul de mulţi descendenţi ca să diminueze efectele unei mortalităţi infantile foarte ridicate. Cei ce făceau parte din familia ţarului aflat la domnie aveau acces la dregătoriile cele mai însemnate; cei din familia moştenitorului perdant aveau parte de exil, închisoare, mănăstire sau moarte.

Pentru măreţia cnezatului Moscovei:
Ivan al III-lea şi Sofia Paleologhina

Domnia lui Ivan al III-lea, născut în 1440, fiul lui Vasili al II-lea, marchează o cotitură în istoria Rusiei. Atunci s-a creat şi s-a mărit cnezatul Moscovei, iar Rusia şi-a căpătat independenţa faţă de Hoarda de Aur, de imperiul turco-mongol, care nu mai era decât propria-i umbră şi care a ţinut sub jugul său, din secolul al XIII-lea, Rusia kieveană, adică vechea Rusie². El a dus o politică agresivă şi faţă de alt rival secular: Lituania. Ivan al III-lea a fost primul mare cneaz care a purtat titlul de ţar, acordat atunci de împăratul bizantin. În acea perioadă, Kremlinul a căpătat forma triunghiulară pe care o cunoaştem astăzi şi a devenit impresionant de frumos.

În ziua de 12 noiembrie 1472, marele cneaz a încheiat ceea ce se poate numi o căsătorie remarcabilă, chiar dacă ceremonia a avut loc în absenţa viitorului soţ. Cea de-a doua soţie a lui nu era alta decât Zoe Paleologos (1455-1503) – care a devenit Sofia după botez –, nepoata ultimului împărat bizantin, Constantin al XI-lea. După căderea imperiului, familia ei s-a refugiat la Roma, lângă papă. Adolescentă, Zoe a primit o educaţie severă graţie susţinerii papilor Paul al II-lea şi Sixt al IV-lea, care sperau să se folosească de ea în relaţiile diplomatice. A învăţat să scrie şi să citească, dar şi să lucreze cu acul, aşa cum îi stătea bine oricărei fete de familie bună³. Cronicile italiene spuneau că Sofia era o femeie frumoasă, mică de statură, cu ochi vioi şi expresivi şi o piele excepţional de albă⁴, ceea ce nu l-a împiedicat pe un poet italian s-o descrie astfel: „Un munte de grăsime. Tot ce-am putut să visez noapte de noapte erau nişte munţi de unt şi de osânză”⁵. În 1469, ştiindu-l pe cneazul Ivan văduv, Roma a încercat să stabilească relaţii cu Rusia, în speranţa de a o atrage în sânul Bisericii Catolice. Papa Paul al II-lea a propus-o atunci pe Zoe ca viitoare soţie. Dar, pentru ruşi, religia catolică a fetei era o problemă. Zoe a fost aşadar botezată ortodoxă şi a luat numele de Sofia.

Imediat după căsătorie şi după sosirea sa la Moscova, Sofia nu a ezitat să se amestece în treburile politice ale soţului. Îi aducea deja prestigiul şi blazonul Imperiului Bizantin. Calea a fost astfel deschisă pentru a construi ideea că Moscova era de acum înainte „a Treia Romă”. Mai mult, Sofia a adus din Italia medici şi artişti care au contribuit esenţial la ridicarea celor mai frumoase biserici de la Kremlin şi la decorarea noilor ziduri din cărămidă albă ale fortăreţei. Ba chiar a reuşit să primească propriii diplomaţi.

Prezentă lângă soţul ei în timpul profundelor schimbări ale principatului, a devenit indispensabilă, Ivan al III-lea sfătuindu-se întotdeauna cu soţia lui; astfel, de la începutul anilor 1480, toate acţiunile politice purtau deja marca Sofiei⁶. La câţiva ani de la moartea principesei, un martor a pretins: „Pământul nostru rus trăia în linişte şi pace. Când a sosit aici marea prinţesă Sofia cu grecii voştri, pământul nostru s-a frământat şi s-au stârnit mari conflicte”⁷. Poate că soţia cneazului era considerată puţin cam repede vinovată pentru schimbările profunde ale societăţii moscovite din acea perioadă.

Ivan a pus capăt sistemului care le dădea pământ fraţilor săi, ca să unească cnezatul în jurul Moscovei. Au fost atunci integrate oraşe precum Suzdal, Riazan, Iaroslav etc. Ba chiar a reuşit să integreze republica liberă Novgorod. Astfel s-a născut cnezatul Moscovei, pe care Ivan a încercat să-l unifice, folosind îndeosebi legea. Sub domnia lui a apărut primul cod de legi rusesc. Mai mult, el a rupt relaţiile cu Hoarda de Aur, refuzând să plătească tribut⁸. Toate aceste evenimente au dus la apariţia unei ideologii de stat care formează baza a ceea ce istoriografia a numit autocraţie. În fine, odată cu venirea unui mare număr de artişti din Italia, chiar peisajul Moscovei s-a schimbat, apărând un nou stil arhitectural care de atunci a făcut parte din cultura rusă, după cum o demonstrează bisericile de la Kremlin, cele mai multe construite în această perioadă.

Succesiunea la tronul cnezatului reprezenta întotdeauna un moment tensionat. Procedura nu a fost niciodată cu adevărat reglementată şi se derula mai degrabă după tradiţia accesului la tron al primului născut de parte bărbătească. Pentru a evita incertitudinea, cnejii îşi precizau urmaşul la tron în testament. În general, dorinţa defunctului era respectată, dar nimic nu împiedica izbucnirea conflictelor şi contestarea testamentului, cum s-a întâmplat mai ales în perioadele ulterioare.

În cazul succesiunii lui Ivan al III-lea, totul a părut să se petreacă normal, dar aici se observă cel mai bine competenţa tactică a Sofiei, care se joacă cu multă abilitate cu încâlceala dinastică. El se căsătorise prima dată cu Maria. În 1458, aceasta a adus pe lume un fiu, Ivan, zis cel Tânăr, care a ajuns la vârsta adultă. Pregătindu-şi succesiunea, Ivan al III-lea l-a făcut pe acest fiu moştenitorul lui. După moartea primei soţii, s-a recăsătorit şi Sofia a adus pe lume mai mulţi copii. A avut un prim fiu pe nume Vasili, pe care i-ar fi plăcut mult să-l facă moştenitor, ca să-şi păstreze puterea după moartea soţului. Dar porţile păreau închise, mai ales că tânărul Ivan devenise el însuşi tatăl unui băiat. Or, la începutul lui 1490, sănătatea lui Ivan cel Tânăr s-a şubrezit. Medicii au pus diagnosticul gută. Sofia a pus să se aducă de la Veneţia un medicament care n-a reuşit să-l salveze: Ivan cel Tânăr a murit în martie acelaşi an. Unii au vorbit de otrăvire, fără ca nimic să fie cert.

Din acel moment, Sofia s-a străduit neobosit să-şi convingă soţul să nu-l numească succesor pe nepotul lui, Dmitri, vlăstarul lui Ivan cel Tânăr, ci pe primul fiu din cea de-a doua căsătorie, Vasili. Ivan l-a numit totuşi pe Dmitri. Tabăra lui Vasili s-a mobilizat ca să schimbe situaţia. Degeaba. Câţiva boieri, printre care şi vărul marelui cneaz, au fost atunci arestaţi şi executaţi. Schimbarea neaşteptată au adus-o campaniile militare purtate de tatăl său: Vasili a dat dovadă de competenţă şi curaj, recâştigând astfel preţuirea lui Ivan al III-lea. În 1502, i-a devenit moştenitor. Micul Dmitri şi mama lui au căzut în dizgraţie şi sinodul ecleziastic i-a acuzat de erezie. Au murit în închisoare, în 1505, de foame şi de frig. Sau de mâna cuiva⁹.

Sofia s-a stins din viaţă în aprilie 1503. Cortegiul funerar până la locul de veci, Biserica Adormirii Maicii Domnului de la Kremlin, a fost impunător. A fost înmormântată lângă prima soţie a lui Ivan al III-lea. Câteva luni mai târziu, acesta s-a îmbolnăvit. Destul de repede, a fost nevoit să-i lase pe alţii să se ocupe de treburile statului. În octombrie 1505, a murit la vârsta onorabilă de 65 de ani, lăsându-i viitorului Vasili al III-lea un teritoriu mai mare, bogat şi independent.

Cele şase soţii ale lui Ivan cel Groaznic

În ziua de 25 august 1530, s-a născut micul Ivan care a rămas în memoria oamenilor drept cel Groaznic (Groznîi), poreclă pe deplin meritată pentru faptele lui. Domnia sa, bine-cunoscută şi presărată cu acte de violenţă, nu este cu nimic mai prejos decât a altor monarhi europeni. Ivan a fost primul ţar autoproclamat, a întărit statul primit de la tatăl lui, Vasili al III-lea, a înfiinţat cumplita Opricinina, strămoaşa poliţiei secrete, dar a şi reformat ţara graţie numeroaselor contacte stabilite cu ambasadele europene¹⁰.

Domnia lui Ivan cel Groaznic este remarcabilă şi prin practicile sale matrimoniale. Renunţând la tradiţia ortodoxă şi intrând astfel în conflict cu Biserica, cel devenit ţar s-a căsătorit de cel puţin şase ori, după datele păstrate de istorie. Femeile îşi făceau apariţia pe scenă împreună cu familiile lor, apoi dispăreau, ecou îndepărtat al unui proces pe care îl vom regăsi în cercul Kremlinului în timpul lui Stalin. Ivan aminteşte în această privinţă de Henric al VIII-lea al Angliei, dominat de aceeaşi furie matrimonială¹¹. Dar, spre norocul soţiilor sale, niciuna n-a pierit de mâna lui, ţarul preferând să le trimită la mănăstire. Asemenea domniei lui Ivan, practicile sale maritale au suferit o ruptură puternică în anii 1560 şi 1570.

Prima femeie care a contat în viaţa viitorului ţar a fost mama sa, Elena Glinskaia (1479-1533), cea de-a doua soţie a lui Vasili al III-lea. Venirea pe lume a lui Ivan a fost însoţită de semne rău prevestitoare. Cronicile spun că, trăsnetul abătându-se asupra cnezatului Moscovei, unele necromante au prevestit că acel copil va fi un flagel, un monstru şi o sursă de nenorociri. Aceste prevestiri pline de superstiţii erau stârnite de condiţiile prea puţin ortodoxe, în sens propriu, ale celei de-a doua căsătorii a lui Vasili al III-lea. După ce a fost însurat câţiva ani cu prima soţie, văzând că, în ciuda numeroaselor pelerinaje şi danii făcute Bisericii, nu avea descendenţi – ceea ce îl deranja în mod deosebit, deoarece nu voia să lase puterea unor fraţi la care nu ţinea –, marele cneaz a decis, în 1526, să divorţeze de ea şi s-o trimită la mănăstirea Pokrovski. Unele surse vorbesc de o despărţire „amiabilă”, principesa înţelegând interesele soţului. Altele precizează lipsa de entuziasm a Solomoniei, care a fost dusă cu forţa la mănăstire¹².

În ciuda diferenţei de vârstă, cuplul format din Vasili şi Elena era fericit; cei doi petreceau mult timp împreună la vânătoare, de pildă, sau la cursele de cai. Vizitau pe rând mănăstirile. Această tânără prinţesă lituaniană, cu trăsăturile bine conturate, cu buze frumoase şi ochi mari, care primise o educaţie bună, a înveselit existenţa lui Vasili, ajuns în pragul bătrâneţii. Dar, căsătorit acum cu o tânără care plesnea de sănătate, cneazul aştepta un descendent de parte bărbătească. Fiul atât de aşteptat a venit pe lume abia în 1530, când tatăl avea deja 51 de ani. Considerată o străină la curte, chiar dacă tatăl şi unchiul ei îl slujiseră pe cneaz, Elena nu a adus prea multă bucurie născând un moştenitor, mai ales că, doi ani mai târziu, a născut încă un băiat, Iuri. Din nefericire, acesta din urmă a fost prea plăpând şi marcat de un handicap, ceea ce nu l-a împiedicat pe fratele lui cel mare să-l iubească şi să-l îngrijească. Pentru mai multă siguranţă, Ivan a fost încoronat la vârsta de un an. Tatăl său a murit doi ani mai târziu. Domnia lui nu a început sub un cer senin. În pofida încoronării, în jurul unchilor săi s-au format tabere pentru a-i răpi tronul. Copilul s-a menţinut la putere numai mulţumită inteligenţei şi manevrelor mamei sale, Elena, care conducea consiliul de regenţă.

Înţelegând că poziţia fiului ei era nesigură, Elena a făcut tot ce i-a stat în putinţă nu numai pentru respectarea dreptului de succesiune, ci şi pentru ca Ivan să nu ajungă victima unei intrigi de palat. Astfel, ea nu a aşteptat să devină major – la 16 ani – ca să-l încoroneze mare cneaz, ajutată de mitropolitul Daniel. După ce a asigurat tronul, Elena s-a ocupat de slăbirea poziţiei regenţilor, poruncind arestarea fraţilor soţului ei şi plasând oameni din familia sa în anturajul fiului său, pentru care a devenit femeia ideală. A fost perioada în care distracţiile de la curte s-au schimbat în mod radical. S-a acordat o mai mare atenţie înfăţişării, prin purtarea unor haine în culori vii, la care se adăugau perle şi pietre preţioase. Femeile îşi albeau faţa şi-şi colorau buzele în roz. Pe scurt, modelul de inspiraţie era curtea poloneză, unde îşi făcuse apariţia moda franţuzească¹³. Dar în 1538 Elena a murit, poate otrăvită de boierul Şuiski, a cărui familie voia să scape de influenţa regentei.

Prima parte a domniei lui Ivan nu a marcat o mare ruptură în raport cu tradiţia. Cât a fost minor, puterea a fost exercitată de consiliul de regenţă dominat de familia Glinski. Apoi, Ivan şi-a ocupat treptat locul de suveran. Matrimonial, primele trei căsătorii au respectat şi ele tradiţia, îndeosebi ortodoxă. Când a împlinit 15 ani, s-a ivit preocuparea şi pentru încoronarea, şi pentru căsătoria lui. Pentru găsirea soţiei, care a fost autohtonă – deoarece diplomaţia rusă nu reuşise să găsească o prinţesă străină –, s-a organizat un fel de „paradă a tinerelor”. Principiul era ca în faţa viitorului mire să fie prezentată o selecţie de potenţiale soţii provenite din familii boiereşti. Chiar dacă nu era o practică obişnuită, nu se putea spune nici că era o noutate. Vasili folosise deja această tactică ca să-şi găsească soţie.

Fericita aleasă s-a numit Anastasia Zaharina. Tânăra era de o mare frumuseţe şi, în plus, cunoştea bine curtea şi uzanţele, deoarece familia ei făcuse parte întotdeauna din tabăra lui Ivan în lupta sa pentru tron, iar fraţii ei, Daniil şi Nikita, erau prieteni de petreceri ai tânărului suveran. Se poate vorbi de o adevărată căsătorie din dragoste. Dacă în faţa boierilor Ivan se putea arăta grosolan şi aspru, cu soţia lui a devenit iubitor, blând, asigurându-i confortul şi îndeplinindu-i dorinţele, ajungând chiar să-şi părăsească amantele¹⁴.

Fericirea conjugală a fost însă întunecată de numeroasele naşteri care s-au soldat cu moartea prematură a pruncilor. Din şase copii născuţi, numai doi fii, Ivan şi Fiodor, au ajuns la vârsta adultă. Vlăguită de sarcini şi cu o sănătate şubredă, Anastasia s-a îmbolnăvit în 1559 şi, după incendiul de la Moscova din 1560, refugiată în satul Kolomenskoie, s-a stins brusc din viaţă¹⁵, lăsându-l pe Ivan foarte nefericit.

În virtutea îndatoririi dinastice, sfetnicii l-au îndemnat să-şi ia repede altă soţie. O vreme, s-a pus problema căsătoriei cu Ecaterina, sora regelui Poloniei. Dar Ivan a hotărât să întărească alianţele la sud şi s-a logodit cu o prinţesă cercheză, Maria. Îndată ce a întâlnit-o, ţarul a fost pur şi simplu vrăjit de acea frumuseţe puţin obişnuită pentru Rusia¹⁶. Dacă surse mai târzii o descriu pe Maria ca pe o persoană cu tulburări de caracter, având o influenţă proastă asupra soţului, contemporanii o considerau unanim o persoană sociabilă, plăcută şi graţioasă¹⁷. Foarte tânără – s-a căsătorit la vârsta de 16 ani, în 1561 –, simţindu-se cu siguranţă străină la curte, ea era timidă în faţa ţarului, deja bărbat în toată puterea cuvântului la 31 de ani. În pofida iubirii pe care acesta i-o arăta, Maria nu a putut să-i ofere niciodată aceeaşi susţinere ca Anastasia. Rămânea descendenţa. Cronicile menţionează o singură sarcină în cursul acestei căsnicii de şase ani. În martie 1563, s-a născut micul Iuri, care a decedat în luna mai. În acel an, Ivan a mai suferit şi o altă pierdere prin moartea fratelui său, pe care medicii nu au reuşit să-l salveze.

În cursul acestei căsnicii, domnia lui Ivan a cunoscut o schimbare importantă, ducând la o perioadă de teroare. Moartea preaiubitei soţii dintâi şi cea a fratelui handicapat, de care era foarte apropiat şi faţă de care avea o afecţiune sinceră, au fost concomitente cu o cotitură în gestionarea puterii. Ivan a devenit atunci un autocrat, concentrând întreaga putere în mâinile sale şi guvernând principatul cu mână de fier, uneori plin de cruzime. E greu să nu facem legătura între pierderea unor fiinţe iubite şi cruzimea, ba chiar paranoia de acum a ţarului autoproclamat. În 1565, după ce a ameninţat că va părăsi puterea, Ivan a rezervat o parte din teritoriul cnezatului Opricininei, asupra căreia avea o putere absolută. Pornind de la aceste teritorii, el a înfiinţat un nou ordin militar format din opriciniki, care vor reprezenta braţul înarmat pentru actele de violenţă ale ţarului. Jurământul membrilor era apropiat de o renunţare la lume: ei jură „să nu mai aibă contact cu restul populaţiei, nici măcar cu părinţii, altfel vor fi executaţi”¹⁸. La Moscova, ţarul a poruncit să li se construiască un palat mare în afara Kremlinului, unde îşi petrecea din ce în ce mai mult timp, neglijându-şi soţia. În acea perioadă, pe când ea trăia încă, au început negocierile pentru o viitoare căsătorie a ţarului, iar Maria şi-a zis că va trebui să se călugărească.

Începând din acei ani, povestea domniei lui Ivan cel Groaznic este presărată cu acte de cruzime ce depăşesc practicile obişnuite. Acest lucru este vizibil îndeosebi în urma decesului celei de-a doua soţii. În 1569, soţii fac un şir lung de vizite la mănăstiri. Suferind de tuberculoză, ţarina le-a suportat greu şi a murit chiar în acel an. Dar zvonurile îl acuzau pe ţar că se debarasase de o soţie care îl cam stânjenea. Ca să răspundă acestor bârfe, Ivan a întors acuzaţia, învinuindu-l pe boierul Vladimir Andreevici, şi a găsit un bucătar care a mărturisit că administrase otrava la porunca acestuia. Boierul şi familia sa au fost constrânşi să bea otrava cu pricina, mama lui a fost condamnată să plece în exil la mănăstire, dar, pe drum, s-a dat ordin „să se scape de ea prin asfixiere într-un cufăr, într-o izbă, prin fum”¹⁹.

Ivan cel Groaznic rămăsese văduv din nou. Nu era neapărat grăbit să se recăsătorească, deoarece, după religia ortodoxă, chiar în caz de văduvie, nu era posibil să te căsătoreşti în mod legiuit de mai mult de trei ori. Aşadar, era ultima şansă de a găsi o femeie robustă şi în stare să-i sporească descendenţa, care, deocamdată, se rezuma la doi fii. Într-o dispoziţie destul de proastă, Ivan s-a apucat să vâneze trădători. Teroarea a pus stăpânire pe nobilime, care se temea să nu fie dizgraţiată, ba chiar asasinată, şi a ezitat să vină la ţar să-i propună o soţie²⁰. După ce s-a gândit întâi să-şi ia o soaţă străină, ţarul a hotărât în cele din urmă să organizeze o nouă „paradă a tinerelor”. În 1571, au fost aduse aşadar în faţa ţarului... 2 000 de tinere! Ivan a adăugat ritualului o mică variaţie de producţie proprie: controlul medical. Aleasa a fost Marfa Sobakina, provenită dintr-o veche familie de boieri. Logodnicii s-au întâlnit des, au făcut cunoştinţă şi Marfa i-a plăcut tot mai mult lui Ivan, mai ales că semăna cu Anastasia. Dar logodnica s-a îmbolnăvit. Ivan a refuzat să rupă logodna, sperând că medicii străini vor putea s-o salveze. Şi căsătoria a avut loc, dar ţarina a murit după două săptămâni. Cauza bolii şi morţii sale a fost otrava²¹. Ţarul a vrut răzbunare şi a cerut să fie găsiţi vinovaţii. Într-un mod oarecum ilogic, au fost arestate rude de-ale defunctei, fără ca adevăraţii vinovaţi să fie traşi la răspundere²².

Conform legii, Ivan cel Groaznic nu mai putea să se căsătorească. Sinodul i-a acordat totuşi o dispensă, ţarul pretextând că ultima căsătorie nu fusese consumată şi că soţia lui fusese otrăvită. La parada tinerelor, unde fusese aleasă Marfa, dar şi Evdokia pentru ţareviciul Ivan, ţarul pusese ochii şi pe Anna Koltovskaia. Ea a devenit cea de-a patra lui soţie, în 1572. Asemenea celorlalte, nici Anna nu era pe placul anturajului ţarului, deoarece familia ei făcea parte din mica nobilime de provincie. Şi a devenit atunci ţinta unor intrigi de palat şi a unor zvonuri²³. Dar, mai presus de toate, mariajul nu era unul reuşit. Ivan fusese fermecat de frumuseţea şi tinereţea Annei, dar cei doi nu aveau deloc gusturi comune. Mai mult, Anna nu reuşea să-i dăruiască un urmaş. Anul 1575 a marcat o ruptură în practicile matrimoniale. N-a mai fost vorba de iubire. De acum înainte, Ivan şi-a ales soţiile doar după capacitatea lor de a aduce pe lume moştenitori de parte bărbătească. Când nu-i mai conveneau, le repudia şi le forţa să se călugărească. Anna, care a purtat de atunci înainte numele de Daria, a fost trimisă la mănăstirea Pokrovski din Suzdal, apoi la mănăstirea Tihvin din nord-vestul Rusiei. Acolo a murit în 1626, la 42 de ani după soţul ei.

Cea de-a cincea soţie a ţarului, Anna Vasilcikova, a avut aceeaşi soartă. Deoarece această căsătorie nu era legală după legea canonică, data nu-i apare în anale, dar este situată în jurul anului 1575. Cum Ivan acţionase împotriva avizului Bisericii, această căsătorie a marcat ruptura dintre suveran şi autorităţile ecleziastice. Dar ea a marcat şi încă o etapă în întărirea autocraţiei şi a puterii ţarului. Tot în acest moment încep întrebările privind numărul exact de căsătorii ale lui Ivan²⁴.

În 1574, i-a fost prezentată o tânără care i-a plăcut mult: păr şaten, ochi adânci, faţă rotundă, de statură mijlocie şi plinuţă cum îi plăcea ţarului. În plus, provenea dintr-o familie numeroasă, ceea ce îl îndreptăţea să presupună că îi va putea dărui mulţi fii²⁵. Dar, săturându-se de ea, ţarul n-a ezitat să înceapă discuţii cu Anglia în vederea căsătoriei cu regina Elisabeta I sau chiar cu una dintre nepoatele ei²⁶. Pe la 1576, Anna a fost şi ea trimisă la mănăstirea Pokrovski din Suzdal, unde a găsit-o mai cu seamă pe Evdokia, prima soţie a ţareviciului Ivan, repudiată pentru infertilitate. A murit acolo în 1577, fără urmaşi.

Ivan cel Groaznic îmbătrânea: a împlinit 50 de ani, o vârstă relativ înaintată pentru acea perioadă. Avea doi fii şi niciunul dintre ei nu avea încă moştenitor. De aici a izbucnit drama care a agitat întreaga Rusie la începutul secolului următor.

În 1580, ţarul era din ce în ce mai izolat, izolare la care contribuise de altfel el însuşi. Îi mai rămăseseră câţiva apropiaţi, cei din familia Nagoi, care îl slujeau de mult timp. Ţarul s-a căsătorit atunci cu tânăra fiică a lui Fiodor, Maria Nagaia. Fata nu era prea entuziasmată de ideea căsătoriei cu acel bărbat bătrân care avea obiceiul să-şi trimită soţiile la mănăstire, dar şansa de a deveni ţarină îi deschidea perspective interesante²⁷. Imediat după căsătorie, Maria a hotărât să se amestece în viaţa de familie a fiilor lui Ivan, deoarece se considera o mamă pentru ei, ceea ce n-a prea fost pe placul nurorilor, mai în vârstă decât ea. Intrigile ei au stârnit animozitatea femeilor din familia soţului.

În ziua de 10 sau 11 noiembrie 1581, s-a petrecut drama care i-a permis Mariei să-şi sporească influenţa. Ivan cel Groaznic nu se prea avea bine cu fiul său cel mare. Nu-i prea plăceau manifestările de independenţă ale moştenitorului său, după ce investise multă energie pentru a-l forma ca să-i urmeze la tron. Conflict politic sau ceartă de familie? Un lucru e sigur: ţarul a acţionat la mânie. De câteva luni, ţareviciul se căsătorise pentru a treia oară, primele soţii fiind repudiate pentru infertilitate. Elena Şerementieva se pregătea să nască. Ivan cel Groaznic a intrat în apartamentele ei şi şi-a găsit nora în haine pe care le-a considerat provocatoare. S-a enervat şi a urmat o ceartă. Ivan a lovit-o pe Elena în abdomen. Ţareviciul a încercat să-şi apere soţia, acuzându-şi tatăl că voia s-o omoare. Tatăl şi-a lovit fiul în cap. Boris Godunov, pe atunci sfetnic apropiat al ţarului, a intervenit şi a oprit loviturile, dar a fost prea târziu. După patru zile, ţareviciul Ivan a murit şi soţia lui a avortat²⁸. Primul moştenitor şi descendenţa sa nu mai existau. Mai rămăsese fratele său, gălbejitul şi bolnăviciosul Fiodor, în care ţarul nu-şi pusese niciodată prea multe speranţe. A fost o adevărată pleaşcă pentru Maria Nagaia, mai ales că, în 1582, a născut un fiu, Dmitri. La moartea lui Ivan, în 1584, nu mai trebuia decât să-l înlăture pe Fiodor ca să-şi aşeze pe tron fiul, copil încă, ea devenind regentă²⁹.

Dar Fiodor a urcat pe tron în acelaşi an. A rămas la domnie până în 1598, aducând o oarecare stabilitate dinastică. Însă soţia lui, Irina Godunova, a născut numai o fată. Ca să evite intrigile mamei vitrege Maria, a trimis-o în exil, împreună cu fiul ei, la Uglici. A impus declararea ilegală a căsătoriei tatălui său, excluzându-şi astfel fratele vitreg de la succesiune. În 1598, Fiodor a murit brusc, poate otrăvit. Astfel s-a sfârşit dinastia Rurik, deoarece, în 1591, micul Dmitri a murit în urma unei crize de epilepsie. Boris Godunov, apropiat al lui Fiodor, a fost ales ţar. Din cauza nemulţumirilor şi cu ajutorul Mariei Nagaia, a apărut un fals Dmitri, apoi un al doilea. A fost perioada numită Timpurile Tulburi³⁰. Pacea a revenit abia în 1613, odată cu alegerea lui Mihail Romanov.

Petru cel Mare şi femeile

Politica şi viaţa privată se amestecă permanent într-un regim autocrat, acesta fiind îndeosebi cazul domniei lui Petru cel Mare³¹. Fără a cădea într-o psihologie facilă, trebuie să constatăm că unele dintre evenimentele pe care ţareviciul Petru le-a trăit în copilărie i-au marcat o parte din deciziile politice, cel puţin atâta timp cât capitala a rămas Moscova şi Kremlinul era epicentrul puterii. Acolo, Petru a contracarat intrigile, a cucerit treptat puterea şi a pregătit schimbarea radicală care a fost occidentalizarea Rusiei. Mutarea curţii la Sankt-Petersburg a fost simbolul emancipării faţă de tradiţii şi al afirmării unei puteri absolute. La Moscova, în jurul tânărului prinţ gravitau mai multe femei: mama adorată, Natalia Narîşkina, sora vitregă, temuta Sofia, dar şi ştearsa lui soţie şi amantele de joasă speţă.

Natalia Narîşkina a fost până la moarte, survenită în 1694, un stâlp de bază al existenţei lui Petru. Foarte inteligentă, era un sfetnic preţios pentru fiul ei graţie mai ales unei competenţe certe în contracararea intrigilor de palat. Dar era mai ales o mamă iubitoare şi iubită cu duioşie de fiul ei, după cum arată începutul acestei scrisori trimise de la Pereslav în ziua de 20 aprilie 1689: „Măicuţei mele adorate şi dragi până în adâncul fiinţei mele, ţarină suverană şi Mare Prinţesă Natalia Kirilovna, băieţelul tău [...] Petruşka doreşte să te audă vorbind despre sănătatea ta. Mulţumită rugăciunilor tale, totul e bine pentru noi; şi lacul s-a luminat cu totul în această a douăzecea zi a lunii”³².

Ţareviciul Petru s-a născut în 1672, din cea de-a doua căsătorie a lui Alexei I. După moartea primei sale soţii, Maria Milovskaia, ţarul s-a recăsătorit cu Natalia Narîşkina. Ea i-a adus tinereţe şi bucurie bătrânului suveran. Viaţa soţilor era fericită; cei doi petreceau mult timp împreună şi aveau multe gusturi comune, cum ar fi plimbările lungi şi teatrul. Dar noua ţarină nu era pe placul boierilor de la curte. Provenea dintr-o familie de mici nobili de provincie, dar fusese trimisă de părinţi la Moscova şi educată de naşul ei, Artamon Matveev, boier influent la curte şi favorit al lui Alexei. „Parada tinerelor” a fost organizată doar de ochii lumii, căci ţarul fusese deja fermecat de pupila prietenului său cu prilejul unor întâlniri acasă la acesta din urmă.

Natalia era educată după „moda europeană” în vigoare acasă la protectorul ei. Chiar dacă bărbile nu fuseseră încă tăiate, artele, ideile şi felul de a trăi au fost deja adoptate³³. Casa lui era centrul cultural al Moscovei. Matveev avea o tipografie, o bibliotecă imensă şi o colecţie importantă de picturi. Locuinţa sa era locul de întâlnire al negustorilor bogaţi străini de la Moscova. Seara, nu de puţine ori se auzeau acorduri de orgă sau sunete de vioară. Natalia a înflorit în această ambianţă şi a învăţat să vorbească câteva limbi străine. Îi era clar că nu se va supune tradiţiei care cerea ca femeile să stea ascunse în spaţiul special destinat lor, să brodeze şi să se ocupe de copii. Va fi o femeie „emancipată”. Şi pasiunea pentru Europa o va transmite şi fiului ei, care va şti s-o facă să dea roade.

Dar, pentru Petru, mama era şi persoana care îl proteja de intrigile de la curte, deseori sângeroase. La moartea lui Alexei, în 1676, i-a urmat la tron fiul lui cel mare, Fiodor al III-lea, de numai 14 ani, care a domnit până la moarte, survenită în 1682, la vârsta de 21 de ani, fără să lase urmaşi. Moartea lui s-a produs în urma unor colici apărute după ce mâncase o tartă cu dude, poate otrăvită. În timpul domniei, ca să evite intrigile care ar fi urmărit să-l răstoarne de la putere, tânărul ţar i-a trimis pe Natalia şi fiul ei în afara Moscovei, în satul Preobrajenski. Aceasta a fost perioada în care Petru a urmat o instruire militară – s-a dovedit un elev nu prea silitor – şi a descoperit bucuria navigaţiei.

Decesul prematur al lui Fiodor a provocat o criză de succesiune şi un adevărat război al clanurilor între familia Milovski şi familia Narîşkin, din care proveneau cele două soţii. De la prima soţie, Maria Milovskaia, aleasă după ce tutorele său, Boris Godunov, poruncise să fie ucise pretendentele care nu-i plăceau, avusese 13 copii, dintre care mai mulţi muriseră la o vârstă fragedă. După moartea fiului cel mare, nu rămăseseră decât ţareviciul Ivan, care a urcat pe tron cu numele de Ivan al V-lea, handicapat mintal şi fizic³⁴, şi o fiică, Sofia, exclusă de la succesiune din cauza sexului. Din partea familiei Narîşkin, existau un fiu sănătos tun şi o fiică. Zemski Sobor, adunarea boierilor, trebuia să ia o hotărâre. Au fost chemaţi din exil Natalia, fiul şi fraţii săi.

În mai 1682, a avut loc o revoltă sângeroasă. Sofia a profitat de nemulţumirea streliţilor³⁵, care au respins întotdeauna reformele Bisericii iniţiate de patriarhul Nikon. Ea a răspândit zvonul că familia Narîşkin l-a sugrumat pe Ivan al V-lea, fratele vitreg al lui Petru. Regimentul de streliţi a intrat în masă în palatele de la Kremlin şi le-a jefuit fără ruşine, tăindu-le gâtul celor care se opuneau. Ca să oprească masacrul, Natalia a ieşit în faţă cu cei doi băieţi terorizaţi. Dar asta n-a potolit frenezia ucigaşă a soldaţilor. Natalia a fost atunci obligată să-şi sacrifice fraţii, pe Anastas şi Ivan, pentru a satisface nevoia de răzbunare a acelei trupe însetate de sânge. Şi trupurile le-au fost imediat tăiate în bucăţi. Revolta a fost în cele din urmă înăbuşită. Zemski Sobor a hotărât ca Petru să fie şi el ţar alături de Ivan al V-lea, situaţie cu totul unică în istoria Rusiei³⁶. Petru avea 10 ani, iar fratele său vitreg, 16 ani. Sofia a fost numită regentă.

Femeie energică şi inteligentă, dar prea puţin răsfăţată de natură, Sofia şi-a văzut concretizate ambiţiile politice. Ea a guvernat cu ajutorul amantului său, Vasili Goliţin. Dar, deşi extrem de pricepută în arta intrigilor de palat, nu s-a dovedit foarte competentă în gestionarea problemelor politice. Campaniile din Crimeea au fost deosebit de dezastruoase şi au slăbit poziţia regentei şi a favoritului ei. Petru a profitat, încercând să-şi îndepărteze sora vitregă. Dar Sofia nu s-a lăsat înşelată şi a ales să conspire din nou împreună cu streliţii ca să-şi îndepărteze definitiv fratele vitreg de la putere. Manevra a dat greş, tânărul ţar reuşind să-şi adune aliaţii şi să i se opună regentei. Învinsă, aceasta a fost închisă în mănăstirea Novodevici. Petru a domnit de atunci înainte împreună cu fratele lui, până la moartea acestuia în 1696³⁷.

Anul 1689 a fost şi cel al căsătoriei sale. Pentru ţar, nu era vorba de o căsătorie din dragoste, ci de una de pură convenienţă, pentru a asigura descendenţa şi a-i face pe plac mamei sale, care îi alesese soţia. S-a căsătorit aşadar cu tânăra Evdokia Lopuhina. Natalia a ales cum nu se putea mai bine: o tânără frumoasă, bine făcută. Dar Petru nu putea s-o iubească pe noua ţarină, crescută după moda vechii Rusii kievene, care nu-i va fi de niciun ajutor în punerea în practică a reformelor şi a unei mode europene³⁸. Pierzându-şi din ce în ce mai mult interesul faţă de ea, a preferat compania prietenilor, experienţele ştiinţifice şi călătoriile. Evdokia l-a născut pe primul său fiu, Aleksei, în 1690. Alţi doi fii, Aleksandr şi Pavel, nu au supravieţuit. Cu micul ei fiu şi cu susţinerea soacrei, Natalia, ţarina a încercat să şi-l apropie din nou pe ţar. Cât a trăit mama sa, Petru a acceptat acest joc, dar, după moartea Nataliei, şi-a neglijat total soţia³⁹. În 1697, înainte de a pleca într-o călătorie de câteva luni ca să viziteze Europa, Petru a vrut să divorţeze şi să-şi trimită soţia la mănăstire, invocând ca motiv pentru repudiere nervozitatea şi sănătatea ei mentală labilă, deşi acestea nu fuseseră confirmate niciodată. Patriarhul nu s-a grăbit să îndeplinească porunca ţarului şi, în absenţa lui Petru, Evdokia a preluat toate sarcinile care îi reveneau unei ţarine. Aflând toate acestea la întoarcere, Petru a făcut o criză de furie şi şi-a ameninţat soţia, pe care o bănuia că uneltea împotriva sa⁴⁰. În cele din urmă, ea a intrat la mănăstire sub numele de Elena.

Întoarcerea lui Petru din călătorie marchează şi o schimbare a vieţii de la curte, începând cu chipurile curtenilor: Petru a luat foarfeca şi le-a tăiat bărbile boierilor. S-a dat startul europenizării. Desigur, era vorba numai de barbă, dar nu trebuie să uităm că, în tradiţia ortodoxă rusă, conform dreptului canonic, era interzis să-ţi tai barba, ca să-ţi laşi faţa aşa cum a dorit-o Creatorul. Barba era de multe ori semnul distincţiei şi al mândriei la boieri. Surprinderea şi reacţiile negative nu au întârziat. Dar ce se putea face împotriva dorinţei ţarului? Prin această practică, Petru şi-a întemeiat în mod vizibil şi simbolic puterea.

În perioada cât a fost căsătorit, Petru a preferat să ducă o viaţă foarte agitată, departe de splendoarea Kremlinului. Părăsind deseori fortăreaţa şi vorbind limba germană, a căpătat obiceiul să meargă în cartierul german al Moscovei. Acolo, în nenumăratele taverne, se adunau străinii. Petru se ducea şi el împreună cu prietenii de beţie: bătrânul mercenar care îl slujise şi pe tatăl său, Patrick Gordon, cofetarul care va fi înnobilat, Aleksandr Menşikov, sau François Le Fort din Geneva. Acolo făceau chiolhanuri şi ridicau fustele tinerelor atrăgătoare de prin taverne. Mai mult, Petru întreţinea o amantă, Anna Mons, fiica unui negustor de vin. Relaţia lor a durat 12 ani, dar Anna nu l-a însoţit pe ţar la Sankt-Petersburg. În 1703, Petru a poruncit arestarea ei după ce a aflat că avea o relaţie cu ambasadorul Prusiei, Keyserling⁴¹. După ce a luat în mână toată puterea, a adus aceste practici la curte. Rupând relaţiile cu Biserica Ortodoxă, lăsând scaunul patriarhal vacant, ţarul şi-a creat propriul „Conciliu nebunatic şi beţivan”, unde apărea ca „Protodiaconul Pahomie înfige-sculă Mihailov”. Această îmbinare de orgii şi chiolhanuri reprezenta un loc alternativ la curte, unde, prin „inversare”, Petru îşi consolida puterea⁴².

Petru se va căsători şi a doua oară, în 1712, cu amanta sa Ecaterina, care îi va succeda la tron. Dar ne aflăm deja la curtea din Sankt-Petersburg. Ruperea legăturilor cu tradiţia s-a consumat. Kremlinul de la Moscova va intra în umbră. Le va servi ţarilor doar ca simbol al continuităţii, fiind locul de predilecţie pentru încoronări⁴³. Timp de două secole nu va mai fi centrul puterii. La Kremlin erau gestionate treburile oraşului. Acolo le plăcea să se plimbe noii clase de negustori şi aristocraţilor care nu suportau clima aspră de la Sankt-Petersburg. Şi tot pe-acolo hoinăreau şi tinerii când aveau întâlniri romantice. Departe de secretele puterii, Kremlinul este simbolul Rusiei eterne pe care o caută vizitatorii ruşi şi străini printre străvechile lui pietre.

Note

Introducere

1. Despre istoria Kremlinului, vezi Catherine Merridale, Red Fortress: The Secret Heart of Russia’s History, Penguin Books, Londra, 2014.

2. Despre abordarea erotică în zona politicului, vezi, de exemplu, Boris Koloniţkii, Traghiceskaia ehrotika. Obrazî imperatorkoi semi v godî Pervoi mirovoi voinî, Novoe Literaturnoe Obozrenie, Moscova, 2010.

3. Revoluţionara Clara Zetkin propusese crearea acestei sărbători încă din 1910.

Partea întâi

FORTĂREAŢA FEMEILOR
(1462-1927)

1. Amoruri, asasinate şi dinastie:
Kremlinul ţarilor

1. Catherine Merridale, Red Forteress: The Secret Heart of Russia’s History, Penguin Books, Londra, 2014, p. 86.

2. Vezi opera monumentală a lui Michel Heller Histoire de la Russie et de son empire, Flammarion, col. „Champs”, Paris, 1997.

3. Natalia L. Puşkariova, Jenşinî Drevnei Rusi, Mîsl, Moscova,1989, p. 57.

4. A.I. Estratova (coord.), Jenşinî v istoriceskih sudbah Rossii – Jenşinî Drevnei Rusi X-XVII, KTU, Kostroma, 1996, p. 38.

5. Catherine Merridale, The Red Fortress, op. cit., p. 51.

6. A.I. Estratova (coord.), Jenşinî v istoriceskih sudbah Rossii, op. cit., p. 41.

7. Citat de Natalia L. Puşkariova, Jenşinî Drevnei Rusi, op. cit., p. 59.

8. Pentru o istorie a domniei lui Ivan al III-lea şi a reformelor sale, vezi Nikolai S. Borisov, Ivan III, Molodaia Gvardia, Moscova, 2000.

9. http://www.hrono.info/biograf/bio_ye/elena_stefan.html (ultima consultare: 8 aprilie 2016).

10. Pentru istoria domniei lui Ivan cel Groaznic, vezi Pierre Gonneau, Ivan le Terrible ou le métier de tyran, Tallandier, Paris, 2014.

11. Despre problema căsătoriilor lui Ivan cel Groaznic, vezi studiul complet realizat de Liudmila E. Morozova şi Boris N. Morozov, Ivan Groznîi i ego jionî, Drofa-Plius, Moscova, 2005, pe care se bazează esenţialul acestei părţi.

12. Pierre Gonneau, Ivan le Terrible, op. cit., pp. 32-34.

13. Liudmila E. Morozova, Boris N. Morozov, Ivan Groznîi i ego jionî, op. cit., p. 43.

14. Ibid., p. 75.

15. Un studiu realizat în anul 2000, la iniţiativa secţiei de arheologie de la Kremlin, analizând rămăşiţele pământeşti ale ţarinei, a indicat o concentraţie foarte mare de mercur, de arsenic şi de plumb, în cantităţi pe care nici utilizarea zilnică a acestora în produsele cosmetice nu pare s-o poată explica.

16. Despre căsătoria Mariei cu Ivan, vezi Liudmila E. Morozova, Boris N. Morozov, Ivan Groznîi i ego jionî, op. cit., pp. 119-155.

17. Ibid., p. 123.

18. Pierre Gonneau, op. cit., pp. 250-251.

19. Ibid., pp. 276-277.

20. Liudmila E. Morozova, Boris N. Morozov, op. cit., p. 161.

21. După această poveste, în 1898, compozitorul Rimski-Korsakov a compus o operă, Logodnica ţarului, al cărei libret se îndepărtează mult de faptele reale.

22. Există mai mulţi posibili vinovaţi de această crimă: ori familia primei soţii, ori familia celei de-a doua soţii, ori clanul Romanov care încearcă să recâştige avantajul la curtea ţarului.

23. Liudmila E. Morozova, Boris N. Morozov, op. cit., p. 178.

24. Căsătoriile nu erau înregistrate pentru că nu mai erau celebrate în biserică şi unii estimează că au fost chiar opt.

25. Liudmila E. Morozova, Boris N. Morozov, op. cit., pp. 206-207.

26. Despre logodnica engleză şi tratative, vezi ibid., pp. 245-256.

27. Despre Maria Nagaia, vezi ibid., pp. 234-238.

28. În 1885, pictorul ambulant Ilia Repin a înfăţişat această scenă în tabloul „Ivan cel Groaznic îşi ucide fiul”, în care ţarul este reprezentat ţinându-l pe ţarevici în braţe, în timp ce în ochi i se citeşte nebunia.

29. Liudmila E. Morozova, Boris N. Morozov, op. cit., p. 257.

30. Pentru o istorie precisă a Timpurilor Tulburi, vezi Michel Heller, op. cit.

31. Paul Bushkovitch, Peter the Great: The Struggle for Power, 1671-1725, Cambridge University Press, Cambridge, 2001, p. 6.

32. Scrisori ale lui Petru către mama sa, http://historydoc.edu.ru/catalog, asp?cat_ob_no=12369&ob_no= 12807 (ultima consultare: 28 iunie 2016).

33. Liudmila Morozova, Andrei Diomkin, Russkie ţariţî i ţarevnî XVII veka, Lomonosov, Moscova, 2016, p. 172.

34. Suferea îndeosebi de o debilitate uşoară şi nu se putea deplasa fără ajutor.

35. Corp militar de elită format de Ivan cel Groaznic şi desfiinţat definitiv în timpul lui Petru cel Mare; se asemăna cu muschetarii.

36. Liudmila Morozova, Andrei Diomkin, op. cit., p. 179.

37. Despre revolta streliţilor şi rolul Sofiei, vezi Lindsey Hugues, „Sophia Alekseyevna and the Moscow Rebellion of 1682”, Slavonic & East European Review, vol. 63, octombrie 1985, pp. 518-539.

38. Liudmila Morozova, Andrei Diomkin, op. cit., p. 212.

39. Ibid., pp. 214-215.

40. Catherine Merridale, Red Fortress, op. cit., p. 174.

41. Petru a acceptat în cele din urmă relaţia şi i-a permis Annei să se căsătorească cu ambasadorul.

42. Pentru o analiză precisă, vezi Claudio Ingerflom, L’Imposture permanente. D’Ivan le Terrible à Vladimir Poutine, PUF, Paris, 2015, p. 275.

43. Pentru o istorie a oraşului în perioada în care Sankt-Petersburg a fost capitala imperiului, vezi Catherine Merridale, Red Fortress, op. cit., pp. 168-198.