© 2014 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-4640-1

ISBN PDF: 978-973-46-4641-8

ISBN print: 978-973-46-3892-5

Coperta: Radu Răileanu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Exact în acelaşi timp
(1945)

La tranquillité des assassinats anciens et futurs.

Max Ernst

PERSOANELE:

ROBERT

DL. HOMER

LUIZA

CÉCILE

FETIŢA CU CERCUL

GUVERNANTA

RAFAEL

PRIMUL HAMAL

AL 2-LEA HAMAL

AL 3-LEA HAMAL

Actul I

Tabloul I

Acţiunea se petrece prin 1935-1936. Camera de jos a unei case, mai degrabă a unei vile somptuoase, în cartierul aristocratic al unui mare oraş. Prin fereastra deschisă se văd grădina şi, în fund, o parte din grilajul care dă în stradă. Cerul e înnorat; în curând va începe să plouă şi se aud tunete depărtate, care se apropie din ce în ce.

În cameră, aşezat la o masă, domnul Homer fumează gânditor, netezindu-şi părul alb. De sus se aude un pian care cântă un blues de epocă. Pianul tace din când în când. Pe fereastră poate fi văzut Robert, care intră în grădină, priveşte atent trandafirii, apoi i se adresează domnului Homer.

Dialogul dintre Robert şi domnul Homer e, la început, strigat cât se poate de tare.

ROBERT (Strigă): Domnule!…

Domnul HOMER (Strigă, fără să se întoarcă spre el): Da!

ROBERT: Pot să intru?

Domnul HOMER: Cauţi pe cineva?

ROBERT: Vreau să iau un trandafir din grădina dumneavoastră. Se poate?

Domnul HOMER: Poftim.

(Robert rupe un trandafir, dă să plece, se răzgândeşte, intră pe fereastră în cameră şi se îndreaptă spre domnul Homer, care priveşte tot timpul drept înainte.)

ROBERT: Vă mulţumesc.

Domnul HOMER: Îţi plac trandafirii?

ROBERT: Nu.

Domnul HOMER: Credeam că-ţi plac.

ROBERT: V-aţi înşelat…

(Pauză.)

Domnul HOMER: Parcă ţi-am mai auzit glasul.

ROBERT: Vi se pare.

Domnul HOMER: Eşti de pe-aici?

ROBERT: Nu.

(Un tunet, mai apropiat şi mai puternic.

Pauză. Robert se joacă cu trandafirul, şovăind dacă să plece sau nu. Domnul Homer stă cu faţa drept înainte.)

Domnul HOMER: De ce-om fi vorbind aşa tare?

ROBERT: Tunetele… Poate şi pianul…

Domnul HOMER: S-ar putea. E cam răcoare astăzi.

ROBERT: Toamna. Începe să fie frig…

(Pauză.)

(De aici încolo personajele încep să vorbească.)

Domnul HOMER: Nu prea eşti vorbăreţ…

ROBERT: Poate că n-am multe de spus.

Domnul HOMER: Dar nume ai?

ROBERT: Robert. Se zice că sunt om de onoare.

Domnul HOMER: Şi nu eşti?

ROBERT: Nu ştiu. Sunt numai obosit.

Domnul HOMER: Ia loc. Eu sunt orb. (Robert se hotărăşte şi se aşează la dreapta domnului Homer, care vorbeşte, ca şi până acum, fără să se întoarcă spre el.) Ai nevoie de ceva?

ROBERT: N-am nevoie de nimic.

Domnul HOMER: Păcat!…

(Pauză.)

ROBERT: Cred că e neplăcut să fii orb. Şi aşa lumea e destul de neagră, de rece şi de sinistră…

Domnul HOMER: Crezi că trăim în aceeaşi lume?

ROBERT: Cu siguranţă că nu. Oricum… (Plictisit) Mai aveţi ceva de întrebat?

(Pauză.)

Domnul HOMER: Eu sunt un om bun.

ROBERT: Nu pot să sufăr oamenii buni. Şi nici oamenii răi.

Domnul HOMER: Înţeleg, îţi plac trandafirii… Altceva îţi mai place?

ROBERT (Subit enervat): Ştiţi ce? Dacă aţi fi la masă, mi-ar place să vă scuip în mâncare.

Domnul HOMER: Nu te enerva degeaba. Îmi închipui că dădeai târcoale pe-aici cu o anumită intenţie. De-asta te întreb.

ROBERT: Căutam un loc să mă spânzur.

Domnul HOMER: Vezi? Şi zici că n-ai nevoie de mine…

ROBERT: N-am nevoie. Căutam un colţ unde să pot crăpa, liniştit.

(Bubuit de tunet, puternic.)

Domnul HOMER: Să închidem fereastra.

ROBERT: De ce s-o mai închidem?

Domnul HOMER: Începe ploaia. Şi e neplăcut să te ude. Chiar când eşti mort. Crede-mă…

(Robert ridică din umeri, indiferent, şi închide fereastra.)

Tabloul II

Cât timp se petrec toate acestea, continuă melodia pe care, sus, Luiza o cântă la pian. Afară a început furtuna. Se văd fulgerele. Se aud tunetele. După o pauză:

Domnul HOMER: Luiza…

LUIZA: Papa…

Domnul HOMER: Vrei să vii puţin jos?

LUIZA: Sigur, papa…

(Luiza coboară scara, în camera de jos.)

Domnul HOMER: Ţi-l prezint pe domnul Robert. (Robert se înclină.) Ne-am cunoscut adineauri.

ROBERT (Către Luiza): Vă admiram grădina…

LUIZA: Sunteţi prea amabil.

Domnul HOMER: L-am, invitat… Ştii, furtuna…

LUIZA: Sper să nu vă plictisiţi la noi…

ROBERT (Politicos): O!

Domnul HOMER: Vă las. E ora de somn. (Către Robert) La vârsta mea…

(Îşi dau mâna. Domnul Homer o sărută pe Luiza, apoi iese. Pauză stingheritoare pentru cei doi. Un tunet puternic. Luiza e vizibil înspăimântată de furtună.)

LUIZA: Vă plac trandafirii?

ROBERT: Îi ador…

LUIZA: Şi eu. Am un rond cu trandafiri negri…

ROBERT: L-am văzut…

(Pauză.)

LUIZA: Şi muzica… Vreau să spun că stau singură ore întregi şi cânt…

ROBERT: V-am auzit.

(Pauză.)

LUIZA: Vă place muzica?

ROBERT: O ador… (Subit enervat) Nu pot s-o sufăr. Nici trandafirii nu pot să-i sufăr…

LUIZA: O, atunci… ai minţit! L-ai minţit pe tata! (Speriată) Ce cauţi aici? Ai intrat să furi?

ROBERT: Liniştiţi-vă. Sunt un om de onoare. Am nevoie de-un adăpost, până trece furtuna. Nimic mai mult.

LUIZA: Şi dacă minţi?

ROBERT: Poate am aerul, dar altminteri sunt cel mai de treabă om de pe pământ. De fapt, căutam un loc să mă spânzur.

LUIZA: Ce să faci?

ROBERT: Să mă spânzur. Dar nu-i plăcut să mori afară, pe-o vreme ca asta. Mai întâi, fulgerele: dacă ai neşansa să-ţi reteze ştreangul? Şi apoi ploaia, ploaia asta infectă, care îţi umple gâtlejul de cum îndrăzneşti să deschizi gura…

LUIZA: Vrei să te spânzuri?

ROBERT: Mă gândeam…

LUIZA: O, linişteşte-te, nu te mai gândi…

ROBERT: Dar sunt foarte liniştit…

LUIZA: Moartea! Brrr! E-atât de tristă…

ROBERT: Şi viaţa, viaţa mea, credeţi că e mai veselă?

LUIZA: Oricum ar fi…

ROBERT: Aş putea să v-o povestesc, dacă nu m-ar plictisi atât…

LUIZA: Luaţi loc… Să vă fac un ceai? Să vă cânt ceva?…

ROBERT: Vă mulţumesc. Cred că m-aţi îndatora prea mult.

LUIZA: Exagerezi… Ştii ce? Să vorbim ca între prieteni. Uite, şi eu mă plictiseam cumplit, singură…

ROBERT: Acum te plictisesc eu. Trebuie să fie teribil de neplăcut…

LUIZA: Deloc… Te asigur…

ROBERT: De altfel, e ultima plictiseală pe care ţi-o pricinuiesc. Şi-am să caut să mă compensez: mă spânzur în faţa dumitale.

LUIZA: Ar fi prea mult…

ROBERT: Am să fac asta cât mai frumos, cât mai spectaculos cu putinţă…

LUIZA: Nu, nu… Te rog, stai liniştit. N-aş putea să suport…

ROBERT: Slăbiciune? O, cutia asta care se cheamă viaţă… E interesantă de văzut când nu mai încape nimic în ea.

LUIZA: Dar n-aş putea să privesc până la capăt.

ROBERT: Nici o grijă: când n-ai să mai poţi, o să fie de mult gata. Poate n-o să mai ai niciodată prilejul…

LUIZA: Am să te împiedic…

ROBERT: Şi cu ce drept? Dacă aş fi fost adus aici, într-o zi ca asta, ud, înecat, însângerat, putrezit şi cu dorinţa de-a mai trăi?

LUIZA: Atunci…

ROBERT: Sigur! Parcă te văd alergând, agitându-te înnebunită, încălzindu-mă, sufocându-mi obrajii, deschizând larg ferestrele, implorându-mă, ca să menţii minusculul şoricel care ar încerca să scape.

LUIZA: Aş încerca să-ţi salvez viaţa. Ar fi frumos!…

ROBERT: Nici vorbă că ar fi frumos… Dar acum e invers, sunt lucrurile puţin întoarse pe dos, un centimetru, nici atâta poate. Acum sunt sănătos şi am venit singur. Am venit să mor. Nu m-a adus nimeni pe braţe, nu mi-a înfăşurat nimeni pieptul strivit. Maşina asta de plictiseală mai umblă, asta e tot, şi vreau s-o opresc, înţelegi? Vreau s-o opresc aici, în faţa ta, şi numai propria mea plictiseală m-ar mai putea opri.

LUIZA: De fapt…

ROBERT: Nu pari convinsă, dar mi-e egal. Ştii să spui da sau nu? De data asta n-am nevoie de nici un cuvânt. M-am săturat de da-uri. Îţi vorbesc de la inimă la inimă, de la putreziciune la putreziciune.

LUIZA: Oricum mi-ai vorbi, nu vreau, nu pot, mi-e frică. Ar fi o nebunie…

ROBERT: Luiza, iartă-mi familiarismul, ce proastă eşti! Îţi dai seama ce refuzi, ce pierzi? Viaţa mea ai s-o vezi pierzându-se, ofilindu-se, ca o floare sub brumă. Aş putea să mă sinucid mâine, în fundul unei păduri sau în vreo magazie, dar nu sunt egoist. Imaginea mea, legănătoare…

LUIZA: Mă îngrozeşti…

ROBERT: Eu, balansându-mă la cea mai uşoară adiere, la cea mai palidă briză… Mă asculţi, Luiza?

LUIZA: Încă un cuvânt şi ţip…

ROBERT: Maşină de ţipete, nu înţelegi că nu vreau să te terorizez, că nu vreau nimic, că n-am chef de nimic, nici de moarte? Am să mă culc, la urma urmelor, aici, afară, unde vrei. Deschide ferestrele. Aş putea sări, aş putea să-mi rup un picior ca să-ţi găsesc inima, să găsesc urmele unei legături, maşină a milei. Dar nu mă interesezi. Nu mă interesezi deloc…

LUIZA: Te rog…

ROBERT: Ai avea vreme să-mi pansezi rănile, micile zgârieturi de pe obraji. Ştii, seara, pe întuneric, arborii au crengi ascuţite, iar mâna bărbierului tremură, pentru că…

LUIZA: Te rog, nu mai vorbi aşa… Vrei să mă faci să plâng?

ROBERT: Maşină de lacrimi, nici nu ştii să plângi. Nu te apropia de fereastră, fulgerele ţi-ar putea aprinde rochia. Ai fi frumoasă, Luiza, ai fi frumoasă în flăcări, alergând de colo colo. Dar nu te speria, n-ai să auzi, n-o să fie nimic… Ai o pată pe rochie…

LUIZA: O picătură de apă…

ROBERT: Tatăl tău are s-o observe, fii sigură.

LUIZA: O, el e orb…

ROBERT: Cu toate astea… Să-i spui că e de la mine: o lacrimă. Să-i spui că am plâns înainte de a-mi pune ştreangul la gât. A făcut asta pentru mine, să-i spui. Mă adora. Uneori, în special toamna, urla ore întregi sub fereastra mea, urla prelung, răguşit, ca un câine. Tatăl tău o să se încrunte şi, în bezna lui, o să-mi vadă zborul, o să-mi vadă legănarea… De ce plângi, Luiza?

LUIZA: E atât de trist ce spui! Tata o să-şi pună uşor fruntea pe umărul meu. O să-i fie frică, poate…

ROBERT: Cu atât mai rău pentru el; dar tu, tu, strălucitoare gazdă a panicei, să-i spui că am fost consul…

LUIZA: De fapt, nu ştiu mai nimic despre tine…

ROBERT: Tatăl tău o să-ţi povestească despre propriii lui paşi bâjbâind peste asfaltul ud, noaptea, prin pieţe pustii, despre umbra lui fragilă zgâriindu-se de ziduri…

LUIZA: Dar dacă n-o să vrea?

ROBERT: Nici o grijă. Ca să-l convingi, e nevoie de-un singur efort, pentru transfigurare: trebuie să mă priveşti murind.

LUIZA: O, asta nu, n-am să pot…

ROBERT: Ai putea crede că ţin la martori… că e mai plăcut să nu fiu singur, că e mai cald, sau aşa ceva; dar trebuie să te decizi. Dacă refuzi, ai să rămâi toată viaţa o croşetă, un nasture…

LUIZA: Dacă n-ar fi atât de îngrozitor…

ROBERT: Prostii!… Ai să vezi cât e de simplu. Aşează-te comod în fotoliu, un minut, două. Am funia la mine. Suportul ăsta pare destul de solid…

LUIZA: Încearcă-l.

ROBERT (Încearcă un suport de tablou.): Ţine. Nodul pe care îl fac e un nod secret, inventat de mine. Îmi legam cârligele la undiţă cu el. (Face nodul.) Scăunelul ăsta e necesar. (Se urcă pe scăunel.) Să-l tragi, când îţi spun, Luiza…

LUIZA (Fascinată): Da.

ROBERT: La nevoie, l-aş putea lega cu o sfoară. Ar fi de-ajuns atunci să-ţi mişti doar mâna…

LUIZA: O, lasă…

ROBERT: Şi acum, cravata. (Îşi pune ştreangul la gât.) Ţi-e frică, Luiza?

LUIZA: Mi-e ruşine să mărturisesc…

ROBERT: Ciudată senzaţie, aici, în vârful piscului. Nu se văd decât vulturii, nu se aud decât aripile. Fruntea culcată pe lespezi şi aceste femei, toate ar fi trebuit să mă iubească… Vrei să termin mai repede?

LUIZA: O, nu! Nu pierd nici un cuvânt din ce spui! Mi se pare că te-am mai auzit cândva, că vorbeşte cineva din mine…

ROBERT: Maşină de ecouri, ai început să te răzgândeşti? Pentru asta a trebuit să mă urc pe scaun şi să-mi schimb cravata… Miracolul e în vârful limbii mele.

(Cum furtuna a devenit violentă, Robert şi Luiza sunt nevoiţi să strige ca să acopere tunetele.)

LUIZA: Miracolul! Îl aud…

ROBERT: Ai să-l şi vezi, vânăt, infect. Culorile miracolului, de care încercai să fugi. Le-am văzut şi eu, departe de-aici, în ochii unei femei. Erau acolo câţiva oameni care îşi sorbeau liniştiţi cafelele, care fluierau poate; oricum, ei n-au văzut nimic. Am pus un ocean şi două continente între miracol şi mine.

(Tunetele s-au mai depărtat. Se aude vâjâitul vântului.)

LUIZA: Ai fost îndrăgostit?

ROBERT: Ar trebui să stau într-un picior ca să-ţi vorbesc despre asta, să-mi înconvoi umerii… Altă dată, eram la marginea unei păduri de stejari sau poate pe o terasă. De fiecare dată furtună, de fiecare dată tunete. (Un tunet năprasnic.) Trage scaunul!

LUIZA: Încă puţin, te rog! Ador să te ascult.

ROBERT: Şi pata de pe rochie? Nu uita de ea, Luiza, am să te întreb, peste câteva secunde…

LUIZA (Halucinată): Nu uit…

ROBERT: S-ar putea să-ţi treacă uşoara isterie de-acum. Şi vreau răspunsuri precise, auzi? Pentru că am să te întreb eu, miracolul, eu însumi. Mâna mea tremură, mâna asta neobosită. Un ocean şi două continente, auzi, Luiza? De unde ai pata de pe rochie?

LUIZA: E o lacrimă, una singură, imensă. Omul acela mi-a sărutat rochia, mi-a mângâiat pantofii, mi-a sfâşiat draperiile, omul acela mi-a dezlegat câinii care abia învăţaseră să urle, a pus vulturii să zboare în camera mea de baie, mi-a umplut patul de şerpi. Mă adora. O, iubitule!…

ROBERT: E o eroare, Luiza. Aici, pe scaun, sunt numai eu cocoţat, ridicol, dar n-are a face, mă înţelegi? Sunt numai eu şi mai e doar un pas până la miracol.

LUIZA: Iubitule, nu-ţi plac trandafirii negri? Nu-ţi place gura mea?

ROBERT: Dracu’ ştie! Face să termin… Trage scaunul, maşină a obscenităţii.

LUIZA: Iubitule…

ROBERT (Dându-se jos de pe scaun, enervat, după ce scoate ştreangul.): În asemenea condiţii, domnişoară… Ţineam să mor eu însumi, să scot propria mea limbă.

LUIZA: Cum tremuri, iubitule! Ţi-au îngheţat mâinile. Să ţi le încălzesc? Vrei să te culci puţin, să citeşti, să fumezi o ţigară?

ROBERT: Nimic, nimic, nu mai vreau nimic, înţelege, specie de mamă! Nu mai vreau nimic, nici să mor măcar; mi-e silă, mă plictiseşti, nu sunt iubitul tău…

LUIZA: Iubitul meu…

ROBERT: Nu sunt iubitul tău, sunt eu, uită-te bine la mine, muşcă-ţi degetele, înţeapă-te, trezeşte-te.

LUIZA: O, iubitule…

ROBERT: Şi eu, eu ce devin? Iubitul tău? Cine ştie pe unde o fi iubitul tău, dacă ai vreunul, poate e în altă casă, Luiza. Ştii, într-o cameră, la adăpost de furtună, cu o femeie, poate… Asta se cheamă uneori fericire…

LUIZA: E drept că te visam altfel… Ţi-ai schimbat obrazul, iubitule, şi părul, ca să mă sperii, nu-i aşa? Tu glumeşti de multe ori. Îţi place să mă faci să plâng…

ROBERT: Greşeşti, Luiza…

LUIZA: Nu, nu greşesc… Ţi-ai schimbat şi vocea, dar nu poţi să mă înşeli. Robert…

ROBERT (Plictisit): La urma urmei…

LUIZA: Eram sigură că ai să vii. Eram îngrozitor de singură. Ştiam că ai să vii… Te aşteptam ca o poartă. Ce spun? Ca un ceas de nisip. Cu fiecare picătură…

ROBERT: Şi pata aceea de pe rochie, Luiza?

LUIZA: Omul acela… De ce mă necăjeşti? Nici un om, o lacrimă tu însuţi, Robert. Era atât de plăcut când plângeai! Se făcuse linişte, linişte; am auzit lacrima picând, am auzit rochia sorbind-o…

ROBERT: Ar mai fi loc pentru câteva mii de lacrimi, maşină de iluzii… Aş încerca chiar, dacă n-ar fi atât de plictisitor…

LUIZA: Iubitule…

ROBERT: Ştii ce? Era cât pe-aci să nu vin. Îmi ţineam capul pe-o masă şi-mi venea greu să-l ridic. Sau nu… Adormisem. La câţiva paşi de mine se aflau oceanul şi cele două continente…

LUIZA: Noaptea?

ROBERT: Puţin importă. De altfel, nu vedeam nimic. Pe urmă, am văzut trandafirii şi am intrat aici.

LUIZA: Te aşteptam… Cântam la pian… De ce tremuri?

ROBERT: Eu vorbesc despre altceva, Luiza, despre altceva. Nici nu vorbesc măcar… Să încep iar jocul cu frânghia? De data asta poate că îl termin.

LUIZA: Să ne îmbrăţişăm, iubitule…

ROBERT: Eşti sigură că mie îmi spui aşa?

LUIZA: O, dragoste…

ROBERT: Iubitule, dragoste… De ce nu? Cunoşti cuta abia vizibilă care îmi taie obrazul?

LUIZA: S-o mângâi?

ROBERT: Rămâi unde eşti! Uneori îţi face semne, îţi spune aşa şi pe dincolo. De ce taci?

LUIZA: Te ascult, dragoste…

ROBERT: Eu vorbesc despre cu totul altceva. Mi-au rămas gesturile. Cu vremea o să scuip şi peste ele. Sunt ca un oracol şi găseşti în ele totul. Acum plec.

LUIZA: Rămâi, nici nu m-ai îmbrăţişat măcar…

ROBERT: Întâi să-mi plătesc datoriile. Pot să ies la fereastră?

LUIZA: Dar ai să te reîntorci curând, nu-i aşa?

ROBERT: Sigur… O mică plimbare…

LUIZA: Am să te aştept, am să te aştept aici, nemişcată. Ca o statuie am să te aştept, Robert.

ROBERT: Aşteaptă-mă. (Se uită prin fereastra deschisă.) Nu mai plouă. Mă duc…

LUIZA: Să nu răceşti…

ROBERT: Nici o grijă. Sunt tare ca marmura.

(Robert iese pe fereastră. Furtuna a încetat de tot. Încet, Luiza se îndreaptă spre pian şi reia melodia de la începutul scenei. După câtva timp intră domnul Homer.)

LUIZA: Tu erai… (Cântă mai departe.)

Domnul HOMER: Te-am auzit cântând…

LUIZA (Blândă): Te-am trezit?

Domnul HOMER: Nu… Eram în grădină… L-am întâlnit.

LUIZA: Ţi-a spus ceva?

Domnul HOMER: Spunea să-l aştepţi, că o să se reîntoarcă, sigur.

LUIZA: Când?

Domnul HOMER: Cine ştie? (Luiza reîncepe să cânte, încetişor. Domnul Homer scoate ştreangul din buzunar.) Ţi-a trimis asta. Spunea că poartă noroc…

Tabloul III

O cameră mobilată sumar, cu un pat, o masă şi câteva scaune. Două uşi în dreapta şi în stânga camerei. O fereastră. În pat, acoperită până la gât cu o cuvertură albastră, Cécile, nu i se vede decât capul. Robert în dosul unui paravan, nu i se aude decât vocea.

CÉCILE: N-ai terminat încă, Robert? Am început să mă plictisesc…

ROBERT: Încă puţin şi sunt gata.

CÉCILE: Am aşteptat destul. Trebuie să mă culc. Mâine mă trezesc dimineaţă de tot, chiar când răsare soarele. Am o grămadă de treburi.

ROBERT: Afurisită ţeavă. E ruginită complet. Mi se pare că o să trebuiască să renunţ.

CÉCILE: Nu, nu, te rog. Astă-seară sau niciodată. Şi cât mai repede. Îţi spun doar că mâine am treabă, devreme. Trebuie să-mi plătesc neapărat datoriile. Datoria pentru parfum…

ROBERT: Datorie de onoare. Sunt aproape gata.

CÉCILE: Era şi timpul. Şi apoi trebuie să-ţi duc scrisoarea. (Către Domnul Distins care intră în costum de promenadă, pe uşa din dreapta.) Bună seara.

Domnul DISTINS: Bună seara, Doamnă. E mult de când nu v-am mai văzut.

CÉCILE: Începusem să mă întreb ce aţi devenit. Ce mai faceţi?

Domnul DISTINS: Mulţumesc, bine. Nu pot să dorm, ştiţi, migrena mea. Migrena. Fac o plimbare la aer. Migrena. (Iese prin uşa din stânga.)

ROBERT: Nu poţi să te plângi: ai destule relaţii. Mă gândesc ce au să zică prietenii mei.

CÉCILE: Eşti stupid. Acum devii sentimental. Termină odată că mi-e somn.

ROBERT: Sunt câţiva care au să ridice din umeri. Aceştia nu mă interesează deloc. Alţii au să spună că am făcut-o din dragoste. Din dragoste! Îmi vine să mor de râs…

(Prin cameră trece un motociclist a cărui maşină face suficient zgomot.)

CÉCILE: Aşadar, nu mă iubeşti deloc?

ROBERT: Ştiu şi eu? E destul de greu să vorbeşti despre lucrurile astea. În tot cazul, nu regret nimic, sunt aproape vesel, ca un om care scapă de o mare grijă.

CÉCILE: Totuşi, mi-ai vorbit din când în când despre dragostea ta.

ROBERT: Poate era chiar dragoste, dracu’ ştie… Acum am păreri mult mai bune despre asemenea lucruri. Te asigur însă că nici o femeie nu m-a atras vreodată mai mult decât tine.

CÉCILE: Eşti gentil, Robert, şi îţi mulţumesc. În ceea ce mă priveşte, n-am nici un fel de îndoieli: sunt sigură că te iubesc. Grăbeşte-te însă. Discuţia asta n-are nici un rost şi mi se închid ochii de somn. A, bună seara, Domnu’ Rudolf.

RUDOLF (Care a intrat pe fereastră): Bună seara, Doamnă. Nu mi-aţi văzut câinele? Îl caut de-un ceas. Mă îngrozeşte gândul că aş putea să-l pierd. Pufi! Pufi!

(Iese prin uşa din stânga continuând să-şi strige câinele.)

CÉCILE: Robert, nu l-ai văzut cumva pe Pufi?

ROBERT: Nu, de altfel, mi-ar fi fost şi greu de aici. În sfârşit, sunt gata. (Iese de după paravan, extrem de elegant, în ţinută de seară. În mână ţine un revolver enorm.) Afurisitul, mi-a dat mult de lucru. Credeam că n-o s-o mai scot la capăt. În inimă sau în cap? Aş prefera să-mi găuresc inima.

CÉCILE: Văd că eşti gata să începi iar o discuţie şi n-am timp. Crede-mă că mi-e egal. Dă cu banul.

ROBERT: Capul bineînţeles că e cap. Ce-ai zice să trag în tine?

CÉCILE: Aş zice că eşti copilăros, Robert. Doar ştii că am datorii urgente de plătit.

ROBERT: Uitasem. (Dă cu banul.) Aşadar, inima. Nu pot să mă plâng de noroc. O să-mi păstrez încă fermecătorul meu surâs.

CÉCILE: Eşti plictisitor, Robert. Faci o tragedie din toate astea…

ROBERT: Ai dreptate. Noapte bună. Şi nu uita să duci scrisoarea…

CÉCILE: Nici o grijă Robert. Noapte bună.

(Se întoarce cu faţa la perete şi se culcă. Robert îşi descarcă pistolul în inimă, se clatină de câteva ori şi cade, tăcut. O pauză, după care, pe uşa din stânga intră Fetiţa cu Cercul. Blondă, cam de 10 ani. Ea face de câteva ori ocolul camerei, jucându-se cu cercul, până dă cu ochii de Robert. Îşi ia cercul în mână şi se apropie.)

FETIŢA CU CERCUL: Oho, ce e asta? E beat sau adormit? (Îl zguduie.) Domnule, Domnule, culcă-te în pat, în pat, ai să răceşti aici. Nu m-auzi, Domnule? (Strigând) Domnule! E surd, săracu’! (Către Cécile) Doamnă!

CÉCILE (Se întoarce): Ce-i, drăguţo?

FETIŢA CU CERCUL: Îl cunoaşteţi?

CÉCILE: Da, drăguţo. A fost iubitul meu.

FETIŢA CU CERCUL: Dezbrăcaţi-l, culcaţi-l în pat. Ar putea să răcească.

CÉCILE: N-avea nici o grijă, drăguţo. E mort.

FETIŢA CU CERCUL: Mort? Ăsta e un om mort? O, ce bine! De mult voiam să văd un om mort. Ce frumos e!

CÉCILE: Îţi place? Îl iubeau multe femei, îl găseau admirabil…

FETIŢA CU CERCUL: Cât aş vrea să-l sărut!… Îmi daţi voie?

CÉCILE: Sigur, drăguţo.

FETIŢA CU CERCUL: Dar n-o să se supere? N-o să mă spuie nimănui?

CÉCILE: N-avea nici o grijă, nici n-o să ştie. Îţi spun că e mort. Morţii habar n-au de nimic, sunt ca statuile. Sărută-l pe gură…

FETIŢA CU CERCUL: O, ce bine, ce bine e, şi nici nu se mişcă măcar! Pot să-l sărut cât vreau? Sunteţi sigură că n-o să ştie?

CÉCILE: Te asigur, drăguţo. Îmbrăţişează-l cât vrei.

FETIŢA CU CERCUL: Vă mulţumesc, Doamnă. E atât de bine! Are buzele moi şi oarecum călduţe, în nici un caz uscate ca ale mamei mele. Aş vrea să vă rog să mă lăsaţi să-l sărut pe ureche. Mi s-a spus că e foarte bine.

CÉCILE: Te rog, chiar te rog. N-avea nici o teamă.

FETIŢA CU CERCUL: Vă mulţumesc, doream asta de mult. O, e într-adevăr bine! Şi nici nu se mişcă! Aşadar, ăsta e un om mort. E într-adevăr drăguţ. Dar e niţeluş ud, mi-a pătat hainele.

CÉCILE: Nu-i nimic, e puţin sânge…

FETIŢA CU CERCUL: Asta mi se întâmplă şi mie. O dată am vrut să rup o floare, altă dată m-am împiedicat. E aici şi o gaură. Toţi morţii au o gaură în piept?

CÉCILE: Nu, draga mea, sigur că nu. Unii şi-o fac în cap, alţii în inimă, după cum dau cu banul: cap sau pajură. Asta duce direct la inimă.

FETIŢA CU CERCUL: Dacă am să pun degetul aici, am să-i ating inima? O inimă de bărbat! Ah, cât sunt de fericită! Îmi daţi voie, Doamnă? Aţi fost atât de gentilă! Ţin foarte mult…

CÉCILE: Ţi-am spus, drăguţo: orice…

FETIŢA CU CERCUL: Uite ce roşu mi-e degetul! Seamănă a roşu de buze lichid. (Către Guvernanta care a intrat pe uşa din stânga şi străbate camera împingând un cărucior.) Doamnă!

GUVERNANTA: Copila mea.

FETIŢA CU CERCUL: Doamnă, îmi puteţi împrumuta o oglindă?

GUVERNANTA: Ţi-o dăruiesc, copila mea. Ai însă grijă să nu se spargă. Are pictat pe dos basmul Motanului încălţat.

FETIŢA CU CERCUL: Vă mulţumesc mult, e foarte frumoasă. Am s-o păstrez cu toată grija.

GUVERNANTA: Dar nu e prea târziu, nu e poate ora să te culci?

FETIŢA CU CERCUL: Nu, Doamnă, eu mă joc numai noaptea. Soarele îmi face rău.

GUVERNANTA: Ai dreptate, copila mea. Noapte bună. (Iese împingând căruciorul, pe uşa cealaltă.)

FETIŢA CU CERCUL (Fardându-se la oglindă cu degetul pe care-l moaie în inima lui Robert): Ce bine seamănă gura mea cu o inimă!

CÉCILE: E mai mult o cireaşă.

FETIŢA CU CERCUL: Cum credeţi că îmi stă mai bine: cu gura micşorată puţin sau desenată exact cât e?

CÉCILE: Oricum, eşti adorabilă.

FETIŢA CU CERCUL: O, vă mulţumesc. Ce păcat că trebuie să mă duc! Ce faceţi cu omul mort?

CÉCILE: Îl las aici, drăguţo. Mâine am treburi multe, datorii de plătit… Din fericire, am găsit bani. Apoi o călătorie, trebuie să duc o scrisoare.

FETIŢA CU CERCUL: Nu mi-l daţi mie? L-aş putea săruta oricând.

CÉCILE: E dezagreabil, drăguţo. O zi, două, pe urmă începe să putrezească.

FETIŢA CU CERCUL: Ce păcat! Aş fi avut şi roşu de buze. În tot cazul, vă mulţumesc foarte mult. Somn uşor, Doamnă.

CÉCILE: Mulţumesc, drăguţo. (Fetiţa cu Cercul iese jucându-se. Cécile se ridică din pat. E complet îmbrăcată, în rochie de seară, pe deasupra cu o pelerină de blană.) Banii sunt aici. Şi acum, gata. Mâine, Robert, au să se amuze şi alţi copii. Ah, scrisoarea, scrisoarea, unde am pus-o? Ce zăpăcită sunt! O am în sân… (Stinge lumina.)

Tabloul IV

La vila domnului Homer, în camera de jos. Aceeaşi mobilă fastuoasă, veche, sobră.

De departe se aude pianul cântând melodia din tabloul I. În scenă, domnul Homer şi Cécile. Cécile îmbrăcată în haine bărbăteşti, numindu-se de data aceasta Rafael.

Domnul HOMER: Inutil să insişti. Fiica mea nu primeşte pe nimeni, nu vrea să vadă pe nimeni…

RAFAEL: Totuşi, dacă ar şti că sunt eu…

Domnul HOMER: Crede-mă, fetiţo. Eu ştiu ce spun… Există un singur om pe lume, unul singur, pe care l-ar primi…

RAFAEL: Poate că tocmai el m-a trimis…

Domnul HOMER: Încerci să mă convingi… Cine să-i spun că o caută?

RAFAEL: Rafael. E vorba de o scrisoare…

Domnul HOMER: Ştiu şi eu? Să încerc, poate că…

RAFAEL: Sunteţi prea bun, Domnule. Oamenii buni sunt atât de rari în zilele noastre…

Domnul HOMER: Lasă, lasă, fetiţo… Dar cum se face că te cheamă Rafael?

RAFAEL: Părinţii au vrut să se distreze. Să ştiţi însă că nu sunt fetiţă…

Domnul HOMER: După glas, aş fi putut jura. Te pomeneşti că eşti măritată…

RAFAEL: Nu. Nu… Vreau să spun că sunt băiat. Şi nici băiat: bărbat în toată firea. Am douăzeci şi nouă de ani.

Domnul HOMER: Curios. După glas…

RAFAEL: Am şi eu defectele mele…

Domnul HOMER: Hai, nu te supăra… Uite, mă duc. Încerc să ţi-o trimet pe Luiza. Ia loc, răsfoieşte o revistă…

(Domnul Homer iese. Rafael, rămas singur, pândeşte o vreme, apoi deschide uşa de la intrare şi face semne. În hol intră trei hamali purtând pe umeri un sicriu metalic.)

I-ul HAMAL: Hopa, dar ştiţi că e grea drăcia asta? Unde o punem?

RAFAEL: Încet, încet, puneţi-l aici.

Al 2-lea HAMAL: Aşa! Mi-a rupt umărul. Frumoasă piesă. E pentru Dumneavoastră?

RAFAEL: Să sperăm că nu…

I-ul HAMAL: Eu, să-l am, l-aş vinde imediat. Ăsta e capital mort.

RAFAEL: Lăsaţi acum, sunt cam grăbit. Acoperiţi-l cu pânza asta şi vedeţi-vă de treabă.

AL 3-lea HAMAL: Ce-am vrut să vă spun? Am aşa, ca o idee, că trebuie să fiţi artist.

RAFAEL: Pictor.

Al 3-lea HAMAL: Tot aia. De cum v-am văzut, mi-am zis: ăsta e artist. V-am cunoscut după păr.

Al 2-lea HAMAL: Mă gândesc, ce facem dacă plouă iar? Până una-alta, nu sunt semne…

RAFAEL: Vă rog, Domnilor, am niţică treabă. Dacă sunteţi buni…

I-ul HAMAL: E, stai să răsuflăm puţin. Ce faceţi cu lada?

Al 2-lea HAMAL: Nu pricepi atâta lucru? Domnul e artist…

RAFAEL: Repet că sunt pictor şi am treabă.

Al 3-lea HAMAL: Pictor, artist, tot aia e. Păcat că n-ai timp. Pari băiat de treabă. Am fi băut ceva împreună.

RAFAEL (Extrem de neliniştit.): Vă rog, Domnilor! S-ar putea din moment în moment să vină cineva şi n-aş vrea să vă găsească aici. E vorba de o surpriză, cum să vă explic? Aş vrea să rămân singur.

I-ul HAMAL: Cum vrei, Cécile.

RAFAEL (Surprins): De unde ştii că mă cheamă Cécile?

I-ul HAMAL: Prostuţo, noi ştim tot. N-ai priceput că noi suntem TRINITATEA?

(Trinitatea acoperă sicriul cu o imensă pânză neagră, apoi iese. Rafael sau Cécile rămâne un timp uimită, pe urmă îşi revine, ridică din umeri cu indiferenţă şi ascultă. Când aude paşi, se ascunde după o draperie.)

LUIZA (Vorbind din uşă cu Domnul Homer): Spuneai că e un domn Rafael şi nu văd pe nimeni.

Domnul HOMER (De afară): Era aici…

LUIZA: În sfârşit, nu-i nimic. (Intră în cameră şi închide uşa.) Rafael? Cine să fi fost? Nu cunosc nici un Rafael…

RAFAEL (Ieşind la iveală, cu o mască pe ochi): Mă uitaţi pe mine, Domnişoară.

LUIZA: Cum m-ai speriat! De ce te-ai ascuns? Cum îţi permiţi glume de-astea?

RAFAEL: Nu e deloc glumă, Domnişoară. Mi-am făcut o intrare.

LUIZA: Dumneata eşti Domnul Rafael?

RAFAEL: Sanzio, Rafael Sanzio, dacă nu vă supăraţi.

LUIZA: Imposibil. Rafael Sanzio e mort de mult.

RAFAEL: Nu-i nimic imposibil, Domnişoară. Îl cunoaşteţi, de pildă, pe-un oarecare Robert?

LUIZA: Robert? Iubitul meu? Despre el vorbeşti?

RAFAEL: Sigur. V-ar place să-l vedeţi?

LUIZA: E aici? E cu Dumneata? O, nu mă chinui, spune-mi repede unde pot să-l găsesc.

RAFAEL: V-am întrebat numai dacă v-ar place să-l vedeţi…

LUIZA: E posibil? Vorbeşte, te implor. Mi-aş da viaţa să-l mai văd o dată…

RAFAEL: Se pare că te-a părăsit totuşi…

LUIZA: Ce are a face asta cu dorinţele mele? Dar nu se poate, el e plecat fără gând de întoarcere, plecat pentru totdeauna… Ce idee să-mi vorbeşti de Robert!

RAFAEL: O idee nu prea faimoasă. Nu-i nimic extraordinar în ea. La ora asta Robert e încă vizibil.

LUIZA: Omule, omule, nu mă chinui. Nu vezi că înnebunesc, nu vezi că-mi pierd capul? Vorbeşte odată dacă ştii ceva sau lasă-mă în pace. E îngrozitor ce faci, nu-ţi dai seama?

RAFAEL: Venisem numai cu intenţii bune. Dacă totuşi domnişoara doreşte să plec…

LUIZA: Monstrule, spune-mi dacă-l pot vedea, dacă ştii unde este măcar, să alerg, să-i cad în genunchi…

RAFAEL: Nu promit chiar să vă duc la el…

LUIZA: Nu-ţi cer asta, spune-mi numai unde este, dacă ştii. Trebuie să-mi spui, te ucid dacă nu vorbeşti.

RAFAEL: Şi, dacă bunul Domn Rafael moare fără să scoată o vorbă, ce-ai făcut cu asta? Cred că, dimpotrivă, trebuie să fii foarte ascultătoare.

LUIZA: Un şantaj aşadar. De ce n-ai spus de la început? Am fi terminat mai repede… Fireşte, sunt gata să plătesc…

RAFAEL: O, nu e vorba de bani. Din fericire, mi-am plătit toate datoriile înainte de a veni aici.

LUIZA: Poate vrei altceva. Îţi dau, nu importă ce…

RAFAEL: Să vedem. Încet, încet, avem destul timp. Până una-alta, Robert rămâne acolo unde este.

LUIZA: E slăbit, e bolnav, ce face?

RAFAEL: Aş putea să-ţi spun că doarme, dar te-aş minţi. În fine, să vedem mai întâi cum stai cu promisiunile. Vreau să-ţi văd sânul stâng.

LUIZA: Sânul stâng? La ce-ţi foloseşte asta?

RAFAEL: Nici o întrebare şi nu uita că, dacă vrei să afli ceva, trebuie să mi te supui. Eu sunt stăpânul.

LUIZA: O, Robert, cum aş fi preferat să păstrez numai pentru tine farmecele mele! Poftim, Domnule Rafael, uită-te, mângâie, taie, pictează, fă orice, numai vorbeşte.

RAFAEL: Nimic din toate astea. Acoperă-ţi sânul. Îl găsesc nu prea frumos. Nu e de mirare că Robert a preferat alţii…

LUIZA: Robert m-a înşelat aşadar! Fie-ţi milă, spune-mi tot ce ştii, îţi arăt şi sânul drept, şi pântecul, tot ce vrei, îţi arăt umerii mei minunaţi pe care se opresc păsările, seara, îţi arăt picioarele mele de marmură, până sus, picioarele mele şi pantofii, cămaşa, spun să ţi se pună caii la trăsură, aprind toate luminile…

RAFAEL: Încet, încet, nu te isteriza. Mai întâi picioarele mele au făcut o bună bucată de drum. Proaste şosele, n-am ce zice.

LUIZA: Descalţă-te, aşează-te cât mai bine, e devreme încă. Vrei să mă culc pe jos, să-ţi pui picioarele obosite pe corpul, pe părul meu? Poate vrei să-ţi aduc o pernă moale, cea mai moale pernă, să-ţi aduc o lebădă, un tigru, vorbeşte, nu mă chinui, spune-mi, unde este Robert? Spune-mi ce vrei, spune-mi ceva…

RAFAEL: Mai întâi, aş vrea să-mi spăl picioarele. Eşti drăguţă să faci asta? Cred că sunt pline de praf şi mă cam dor.

LUIZA: Vasul acesta e potrivit? Îl întrebuinţez numai pentru flori, numai pentru orhidee. Şi aici e apă proaspătă, abia am pus florile înăuntru. E prea rece? Ce picioare frumoase ai, Domnule Rafael. Şi mici, parcă sunt de femeie. E mereu obosit Robert? Mai cântă în baie? Uneori, sper să se reîntoarcă. De altfel, nici nu mi-a spus că n-are să revină, mi-a spus că face doar o mică plimbare… Să vă şterg? Nu-i nevoie să sun, pot să vă şterg cu rochia asta infectă, îmi place s-o sfâşii, e ca o piele de care mă scap. Am nevoie din când în când să mă sfâşii. Îmi desfac mâinile, degetele rare, cât pot de rare, şi încep să rup. Dacă e linişte, se aude perfect cum se desface fiecare por, cum se întinde. Nu găsiţi că Robert a făcut rău părăsindu-mă? Într-adevăr, sufăr prea mult…

RAFAEL: Ceea ce găsesc eu este că vorbeşti prea mult. Mă plictiseşti, până când mă încalţ, ai să-ţi vâri capul în sertarul dulapului de colo. Şi ai să-l ţii aşa, până îţi spun eu să-l scoţi.

(Luiza intră cu capul în sertar. Rafael îşi aprinde o ţigară, apoi începe să se încalţe.)

RAFAEL: Frumoasă vreme pentru o plimbare. Ce părere ai, Luiza?

LUIZA (Vorbind din sertar): Cu adevărat frumoasă. Nici urmă de nor. Abia se aude vântul…

RAFAEL: Eşti stupidă, Luiza. Unde ai mai pomenit vânt şi nori într-un sertar?

LUIZA: Te asigur că sunt. Văd în întregime aleile, pe o mare întindere. Nimeni nu trece şi, chiar dacă trece cineva, nu poate să-mi vadă faţa. Mi-am ascuns-o bine. (Strigă) Robert, Rooobert! Cu-cu! Imposibil să mă găseşti, m-am ascuns bine. Roobert!

RAFAEL: Mai încet cu strigătele, Luiza. Au să te audă vecinii şi au să creadă că ai înnebunit.

LUIZA: Robert! Crezi că am sărit în pom? Ce drăguţ eşti, Robert, că mă cauţi pe sus, deşi ştii bine că mi-e imposibil să zbor! Cu-cu! Ai o pată pe pantalon, iubitule!

RAFAEL: Sfârşeşte, sinistră imbecilă. Mi-ai împuiat capul cu prostiile tale. Ieşi de acolo odată şi închide gura, altfel te leg. (O scoate brutal din sertar.)

LUIZA: A, Domnul Rafael, mă ierţi că te-am uitat puţin. A fost bună apa? Văd că te-ai şi încălţat. Ce număr ai la picior, Domnule Rafael? Ai pantofi aşa de mici! Ce curios că nu-mi amintesc unde ne-am cunoscut! Stai… La Operă? Nu. La curse poate? Cu ce te pot servi, Domnu’ Rafael?

RAFAEL: E privirea ta prea fixă care mă deranjează. N-ai putea să închizi ochii?

LUIZA: Sigur, sigur, deşi e cam întuneric. Aş putea să mă lovesc de mobile. Vrei să-mi dai un scaun? Nu pot să văd cu ochii închişi şi mi-e frică să merg.

RAFAEL: Ţine, aşează-te şi pentru mai multă siguranţă… (Îi leagă ochii.)

LUIZA: Domnule Rafael, eşti de mult aici? Vii de departe?

RAFAEL: Vin exact de unde e Robert.

LUIZA: A, îmi amintesc, Dumneata vii de la Robert. Spune-mi, unde este, Domnule Rafael? Te implor, unde pot să-l găsesc?

RAFAEL: Îl iubeşti, Luiza?

LUIZA: Nici nu-ţi poţi imagina cât, Domnu’ Rafael. Mângâi pereţii, deschid ferestrele, înot, închid o carte, ridic o frunză, dar pretutindeni e Robert, pretutindeni, în mâinile mele, în sertare, în aer, în cufere. E o iubire imensă.

RAFAEL: Vorbeşti numai prostii, Luiza. Ţi-am adus o scrisoare.

LUIZA: O scrisoare de la Robert? O, Domnu’ Rafael, cât eşti de gentil! Dă-mi-o, te rog, repede, repede. Dezleagă-mă s-o citesc.

RAFAEL: Încet, Luiza. Mai întâi trebuie s-o iei. N-o am la mine.

LUIZA: Nu cumva ai pierdut-o?

RAFAEL: N-avea nici o grijă, e printre lucrurile mele, aici, în cameră chiar. Ridică-te şi mergi drept înainte. Acolo e masa. Ocoleşte-o. Mai mergi puţin. Opreşte-te, Luiza, şi întinde mâna.

LUIZA: Ce-i asta? O pânză?

RAFAEL: O pânză şi sub ea sunt lucrurile mele, Luiza. Între ele e şi scrisoarea ta.

LUIZA: Ce cufăr curios ai! E din metal?

RAFAEL: E un sicriu, Luiza. Călătoresc mult, sunt fel de fel de hoteluri. Aşa, risc mai puţin să fiu furat.

LUIZA: Te rog, ajută-mă să ridic capacul. E atât de greu!

RAFAEL: N-am să mă deranjez pentru atâta lucru. Dezleagă-ţi ochii. Altfel eşti în stare să mă pui să-ţi şi citesc.

(Se aşează comod în fotoliu, în timp ce Luiza se dezleagă la ochi.)

LUIZA: O, dar e încuiat. Domnu’ Rafael, dă-mi, te rog, cheia de la lacăt.

RAFAEL: Am pierdut-o, Luiza. Descurcă-te cum ştii.

LUIZA: O, nenorocire, zile blestemate, seri cu ploaie, mâini de crini, ochi de cireşi, deschide-te, deschide-te, deschide-te, deschide-te odată. (Se aruncă pe sicriu încercând să rupă lacătul.) Nu pot, Domnu’ Rafael, mi-am rupt mâinile, te rog, ajută-mă.

RAFAEL: Eşti imposibilă, Luiza. Fac atâta drum pentru tine şi tu nu mă laşi să respir măcar, să mă odihnesc…

LUIZA: Iartă-mă, te rog. Ştiu ce-mi trebuie.

(Luiza se repede la o panoplie şi desprinde capătul unei halebarde. Rafael fumează, impasibil.)

LUIZA: Nu te supăra că-ţi stric sicriul. Am să-ţi fac altul, de aur, de platină, de marmură, de ce vrei, cu încuietori triple, demontabil, decapotabil, oricum. Pe ăsta trebuie să-l deschid.

RAFAEL: N-ai decât. Dar dacă găseşti cadavrul lui Robert înăuntru?

LUIZA: O, mi-ai spus că e o scrisoare. Nu se poate! Robert e atât de înalt… Nici n-ar încăpea aici.

RAFAEL: Morţii se micşorează. Poate că e tăiat bucăţi…

LUIZA: Taci, monstrule, Domnu’ Rafael, te rog, taci… odihneşte-te, mă îngrozeşti.

(Luiza se repede la sicriu şi, după oarecare sforţări, reuşeşte să desprindă capacul.)

LUIZA: Cămăşi de femeie, o pijama, nu-i nici o scrisoare aici. Domnu’ Rafael, unde e scrisoarea?

RAFAEL: Între lucruri, ţi-am spus. Nu mă mai deranja.

LUIZA (Căutând febril): O lopată, un ceasornic, o pelerină… Ce e asta, Domnu’ Rafael? Un cadavru de câine…

RAFAEL (Tresare): E Pufi! Săracu’ Pufi, aici a fost. A murit asfixiat, mititelu’. (Îl ia de jos, unde l-a aruncat Luiza şi se duce cu el în braţe spre fotoliu.) Pufi, sărăcuţu’ de tine, dacă ştiam…

LUIZA (Care a găsit.): Domnu’ Rafael, asta e scrisoarea?

RAFAEL (Întoarce capul continuând să mângâie câinele): Aproape sigur.

LUIZA: O, Robert, de când aştept! (Deschide grăbită plicul şi rămâne un moment uimită.) Domnu’ Rafael, plicul e gol, nu e nici o scrisoare aici.

RAFAEL: Caută bine.

LUIZA: Nu e decât un gândac înăuntru.

RAFAEL: Poate că nici nu ţi-a trimis altceva…

LUIZA: O, Robert, răutăciosule. (Plânge) Domnu’ Rafael, ce să fac cu gândacul?

RAFAEL (Absent): Mănâncă-l.

LUIZA: Dar e otrăvitor. Cunosc specia asta.

RAFAEL: Cu atât mai bine. E semnificativ mesajul.

LUIZA: Ai să-i povesteşti tot lui Robert, cum am plâns, cum l-am iubit, cum am murit?

RAFAEL: Am să încerc. (Mângâie câinele, vădit indispus.)

LUIZA: Am să-l mănânc, atunci!

(Luiza mănâncă gândacul şi moare. Rafael continuă să mângâie câinele, fără să dea nici o atenţie la ce se petrece. Intră Fetiţa cu Cercul, care se plimbă prin cameră, se uită la toate, apoi se opreşte în faţa lui Rafael.)

FETIŢA CU CERCUL: Doamnă!

RAFAEL: Tu eşti, drăguţo? Cum m-ai recunoscut?

FETIŢA CU CERCUL: După păr, Doamnă! Aveţi un păr minunat. Femeia de jos e moartă?

RAFAEL: Moartă de-a binelea, drăguţo. N-o lua în seamă…

FETIŢA CU CERCUL: Dimpotrivă, am nevoie de ea. Am găsit un loc sigur, unde aş putea s-o ascund. Ştiţi, rujul lichid… Mi-o daţi mie?

RAFAEL: N-ai decât s-o iei.

FETIŢA CU CERCUL: O să trebuiască să-i fac eu o gaură, ca să-i găsesc inima. Nu-i nimic, am croşeta. (Încearcă s-o ridice.) Păcat că e cam grea.

(Merge la fereastră şi se uită un timp afară. Rafael stă absent în fotoliu mângâind câinele mort.)

FETIŢA CU CERCUL (Strigând pe fereastră): Doamnă!

GUVERNANTA (De afară): Copila mea!

FETIŢA CU CERCUL: Doamnă, sunteţi bună să veniţi puţin aici?

GUVERNANTA: Cu plăcere, copila mea. (Intră împingând înaintea ei căruciorul.)

FETIŢA CU CERCUL: Doamnă, vreţi să-mi faceţi un mare serviciu?

GUVERNANTA: Orice, dacă îmi stă în putere.

FETIŢA CU CERCUL: E vorba de femeia moartă de colo. Vreau s-o duc undeva, dar e prea grea pentru mine.

GUVERNANTA: Din fericire, am căruciorul.

FETIŢA CU CERCUL: Dar copilul?

GUVERNANTA: O, atâta lucru! Îl arunc pe fereastră.

(Aruncă copilul pe fereastră şi pune cadavrul Luizei în cărucior.)

FETIŢA CU CERCUL (Către Rafael): Aşa e perfect. Mulţumesc mult, Doamnă. Noapte bună.

(Ies. Guvernanta împingând căruciorul, urmată de Fetiţa cu Cercul. Rafael rămâne o vreme completamente absent, mângâind câinele mort, apoi se ridică şi sună ţinând mereu în braţe cadavrul. Intră Domnul Homer.)

Domnul HOMER: Luiza…

RAFAEL: A plecat, Domnule…

Domnul HOMER: Şi ai rămas singur?

RAFAEL: Îngrozitor de singur. Luiza a plecat, o călătorie neaşteptată, care o să dureze, desigur, mult. Şi a lăsat câinele ăsta, să fie îngropat în grădină. În locul cel mai frumos.

Domnul HOMER: Sub rondul de trandafiri negri atunci. Era locul ei preferat.

RAFAEL: Chiar acolo. Să nu vă neliniştiţi de absenţa prea prelungită a Luizei. A plecat să-l găsească pe Domnul Robert. Face drumul degeaba, dar în fine. Nu uitaţi de câine…

Domnul HOMER: Nici o grijă. Sub rondul de trandafiri negri, sărmanul.

RAFAEL: Aşa a fost să fie! Şi vă rog să nu-mi uitaţi numele. Mă cheamă Rafael, Rafael Sanzio. (Pleacă.)

Domnul HOMER: San-zi-o. Ce coincidenţă! Şi eu, care sunt un om bun, trebuie să îngrop javra acum, sub rondul de trandafiri negri…

Cortina