© 2016 by Editura Polirom

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6004-9

ISBN PDF: 978-973-46-6005-6

ISBN print: 978-973-46-2000-5

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: © Lightspring/Shutterstock.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

RADU COSAŞU este unul dintre cei mai apreciaţi scriitori români contemporani. În perioada 1973-1989 a publicat un ciclu de nuvele (în şase volume) intitulat Supravieţuiri (Editura Cartea Românească) şi inspirat din experienţa sa politică şi literară, pus sub semnul unei consecvente autocritici duse pînă la autoironie. După 1989, aceste Supravieţuiri, fără modificări oportuniste, la zi, au fost montate într-o ordine cronologică, permiţînd o nouă lectură, în sensul clasic al unei „educaţii sentimentale”, precum şi în cel postmodern al autoficţiunii. Din 1997 semnează o rubrică săptămînală în Gazeta Sporturilor. În 2007 a primit din partea Uniunii Scriitorilor Premiul Naţional pentru Literatură. La Editura Polirom au mai apărut: Opere I. Maimuţele personale • Poveşti pentru a-mi îmblînzi iubita • Alţi doi ani pe un bloc de gheaţă (2008), Opere II. O vieţuire cu Stan şi Bran • Sonatine (2009), Opere III. Cinci ani cu Belphegor • Mătuşile din Tel Aviv (2009), Opere IV. Supravieţuirile: 1. Rămăşiţele mic-burgheze • 2. Armata mea de cavalerie (2011), Opere V. Supravieţuirile: 3. Logica (2013) şi Opere VI. Supravieţuirile: 4. Pe vremea cînd nu mă gîndeam la moarte • 5. Gărgăunii (2014).

„O adevărată ficţiune nu seamănă cu viaţa reală. Viaţa – cu toate puterile ei – trebuie să încerce să semene cu o ficţiune adevărată.“

Isaac Babel

Radu Cosaşu
şi fiul său inexistent

Către fiul inexistent

Dragul meu,

Fiindcă azi se împlinesc 40 de ani de la asasinarea lui Kennedy – nu-mi cere alte amănunte, de ce şi pentru ce –, m-am hotărât să-mi ţin promisiunea din vară şi să-ţi povestesc câte ceva despre mama ta, la fel de inexistentă ca şi tine.

Eram tânăr, idilic şi nebun după ea. Ea era realistă, dar mă chinuia cu absoluturi: „Îmi pui pumnul în gură fiindcă ţi-e frică de adevăr… adevărurile tale sunt grase şi confuze… confunzi filmul cu viaţa şi nu mai suport… Le confunzi fiindcă ţi-e comod, ai comodităţi de burghez, nu eşti decât un burghez care vrea să trăiască liniştit ca în cărţi şi în filme… Viaţa frazei, viaţa adverbului, viaţa ca în filmele de cinema, altă viaţă nu cunoşti, cuvinte, asta e tot ce ştii, ai să mori din amorul tău pentru cuvinte, o să te îngropi cu ele…“ etc.

Tot ce făceam îi dovedea că n-o iubesc. Mergeam după ea până la capătul lumii, rugând-o şi îngânând-o tot timpul: „Doamne, ce mult vorbeşti!“. Nu-i păsa – voia să ştie de ce am sunat-o aseară doar de două ori; îi dădeam telefoane din 100 în 100 de metri publici, dar aveam prieteni cu care ea nu era de acord; îmi lăsam prietenii baltă, alergam să mă văd cu ea – unde fusesem aseară, când mă chemase la telefon…? Aşteptam telefonul ei seara, nu suna – de ce uitasem că-mi spusese, la prânz, de proba la croitoreasă? Fusese la croitoreasă – de ce nu mă interesa rochia ei? Rochia ei era minunată – dar aş putea să-i spun ce alte rochii ale ei îmi plac?

Îi ştiam garderoba pe dinafară – aş putea să-mi amintesc cum era îmbrăcată când am mâncat pentru prima oară împreună în vagonul-restaurant al trenului Bucureşti-Timişoara?

Nu mai ştiam ce fustă purtase atunci, dar ţineam minte ce am mâncat (de la caşcavalul pané la portocale) – aş putea să nu fiu ironic?

Nu eram ironic, eram patetic, toţi prietenii îmi urlau că sunt prea patetic cu ea, idilic şi orb. „Fă ce vrei“, îmi declara, „mă duc să citesc o carte… Cum, nu te interesează ce citesc? Ai discutat cu mine vreo carte? Crezi că n-am depăşit Ion Creangă?“ (îi şopteam: „Creangă nu e depăşit, la el se rămâne, draga mea, dar câţi ajung la el?“) şi continua într-un vârtej: „…Da’ şi ce dacă n-am decât normala? Normala mea nu mi-a dat anormalităţile tale, snobismul amicilor tăi, eu n-am să confund ce-i pe pânză cu ce-i în ciorbă, mă doare-n cot că n-ai să poţi face cu mine teoria chibritului, n-o să jucăm împreună My Fair Lady, nu sunt o lady şi nu ştiu dacă ştii, în cultura ta, că Eugen Ionescu a ieşit râzând în hohote, ca şi mine, de la prostia aia care te-a înnebunit pe tine…“.

Mergeam fericit auzind-o, mă uitam la ea lung, voiam să-i spun că seamănă bine cu Audrey Hepburn, mai ales la nas – „Ce te uiţi aşa la mine? Sunt ridicolă?“; „Nu eşti ridicolă, minunea mea, surioara mea – aspiram la Dostoievski măcar în amor –, ai ochii cei mai frumoşi din lume“; atunci se înfuria: „Iar începi? Pentru tine, toate femeile au ochi frumoşi“.

Aşa era. Acceptam – se năpustea: de ce acceptam, de ce nu o combăteam, de ce nu o ironizam, ce îmi închipui, că ea nu poate suporta ironiile mele? Să-mi fie clar: eu nu-s capabil să suport ironiile ei!

Le suportam şi întrebam ce e detestabil în faptul că toate femeile au pentru mine ochi frumoşi. E o chestiune de optimism, o plăcere a vieţii, o bucurie de a trăi. Călinescu însuşi… (O, ce călinescian eram! Deşi numai la dostoievskism nu ajungi cu Călinescu.) Urma: de ce sunt lipsit de spirit critic, de ce-s livresc, de ce-s atât de vesel tot timpul, de ce mă joc cu cuvintele, de ce nu am grijă de ea?

Aveam grijă de ea, îi ridicam gulerul pardesiului, al paltonului, ca să nu răcească, îi dădeam haina mea pe ploi de vară – reîncepea: de ce cântam în ploaie, de ce-mi bat joc de nasul ei? (i-am spus adevărul: i-ar ieşi o mască mortuară plină de o viaţă a cruzimii şi ea mi-a răspuns, deloc mânioasă: „Da, dar alături de a ta…“), ca, în fine, să ajungă la întrebarea decisivă: de ce nu-mi dădeam seama că i-e foame? Şi mie îmi era foame – da, dar ştiu eu ce-ar vrea ea să mănânce? „Pot să jur că nu ştii!“ „Dacă aş şti, ai fi convinsă că te iubesc, că nu te scap o clipă din ochi?“ Pe dracu’…

În seara aceea, întreaga mea fiinţă se cabră grandios, avui puterea de sinteză a unui Maigret şi din trenurile noastre, din tramvaiele, telefoanele, cofetăriile, ploile, umbrelele, parcurile şi filmele noastre am extras, într-o clipă de nebunie esenţială, adevărul – am intrat în primul magazin de dulciuri-cafea şi i-am cumpărat drajeuri din coajă de portocală.

Mi-a căzut la piept, răpusă.

Altă dată îţi voi povesti cum m-am despărţit de ea.

Către fiul inexistent

Dragul mei inestimabil,

Să-ţi răspund punctual: ca să farmec odată o femeie, am dus-o la un meci de rugby; ne-am despărţit repede, cast şi demn.

Ca să mă împac cu alta, i-am citit o noapte întreagă Nasul lui Gogol; într-atât mă inhiba amintirea lecturii lui Raicu de pe vremuri, încât ceea ce i-am citit a tras-o la un somn bun pe un colţ de pernă, lângă umărul meu; să citeşti la trei dimineaţa Nasul, singur, cu glas tare, ca o sfidare a somnului iubitei, e o situaţie din Însemnările unui nebun, pe care mi-am asumat-o fără urât.

O fată, cândva, mi-a plăcut fără limită tragică şi i-am căzut în genunchi, murmurându-i: „Mangafaua pleacă mâine la Ploieşti, rămân singură şi ambetată, vino să-i tragem un chef, a ta adorată, Miţa“, iar fata a fugit în noapte din parc, de lângă statuile enorme ale lui Paciurea, acasă, în Dămăroaia, şi nu ne-am mai văzut – a speriat-o cuvântul „mangafaua“, probabil, straniu ca o grotă abia luminată de soarele câtorva vocale.

În alte vremuri, stând lângă Foişor, ca să-mi bucur tigrocăprioara, plecam cu sacoşa la Hala Traian să cumpăr gheaţă pentru răcitor şi fructe, fiindcă jivinei îi plăcea să se trezească la trei noaptea, să-mi ceară un măr, şi adormea fărâmiţându-i încet sâmburii; până când, într-o zi, a adus sus, în mansardă, un frigider nou-nouţ şi n-am mai putut îndura, izbucnind într-un răcnet; s-a retras încet-încet, punându-şi palma la gură.

Nepotolit, pentru o inspectoare şcolară am stat o zi întreagă la coadă, să iau două bilete la Cartagina în flăcări; filmul i s-a părut needucativ şi lung.

Cândva, într-o seară de toamnă, mergeam pe strada Muzeul Zambaccian şi o talentată şahistă m-a întrebat dacă am acasă o veioză cu picior înalt, ca aceea văzută prin fereastra luminată a unei ambasade asiatice; am fost prea spontan şi i-am spus „nu“; am condus-o până în staţia autobuzului 31R, stătea în Chitila, schimbam două tramvaie, era de neînţeles ce vis purta o veioză în mintea ei.

Cu inexistenta-ţi mamă, cristalizarea s-a produs aşa: eu duceam o sacoşă albastră, de nailon, în care pusesem o sticlă cu drojdie de bere, necesară unei mătuşi din Filaret în lupta ei antistafilococică, şi o franzelă albă; după ce a urlat scurt: „Ce-i cu sticla asta?“, mi-a propus să cumpărăm de la Lactate un borcan cu smântână, să rupem în două franzela şi să mâncăm imediat smântână cu pâine; ne-am aşezat pe o bancă, într-un parc, Parcul Ioanid, în plin centrul Capitalei, ca doi ţărani superiori în trecere prin Bucureşti spre Oarba de Mureş, şi ne-am dat, concis, pe faţă sentimentele care s-au dovedit, volens-nolens, durabile.

M-am gândit zilele astea la tine: a venit la Bucureşti din adânc de Vaslui, a coborât în Gara de Nord şi a luat un troleibuz ca să-l schimbe cu un tramvai pe care nu l-a găsit, tatăl filosofului de lângă magazinul Cocor, ţăran cu vreo zece copii din care filosof nu s-a ales decât unul, acesta, prietenul meu, specializat în iluminism, care n-a avut timp de el şi mi l-a încredinţat pentru câteva ore.

Bătrânul mi l-a contestat de cum m-a văzut, fiindcă nu poate fi filosof acela care n-a făcut decât un singur copil, filosofia începe de la cinci copii şi mai sus, dintre care unul să-ţi moară direct în leagăn, nu se ştie de ce, dar – zicea el – aşa a demonstrat-o Patterson, un filosof care a făcut 12 copii în Madagascar şi India, cu o singură femeie, doamna Patterson, care mergea cu el peste tot, îi ducea hărţile şi compasul şi cărţile şi colecţiile de fluturi şi muşte ţeţe, el lucrând la o teorie care rezolva problema secetei pe pământ şi a grădinilor suspendate, foarte bun prieten cu Fleming, inventatorul penicilinei, căruia Patterson i-a spus într-o bună zi aşa, şi bătrânul m-a strâns de braţ: „Tu iei problema microbilor, eu mă ocup de ploile din Univers, ne împărţim lumea şi putem dormi liniştiţi“. După aceea, Patterson a inventat şi o nouă metodă de a ţese covoarele din Iran, e cea mai grozavă minte din câte s-au inventat, e invitat în toate ţările, dar el stă pe o plajă şi scrie o nouă carte despre transportul blocurilor de gheaţă în regiunile pustii ale globului; am încercat să-l întrerup zicându-i că am citit în ziare că le va aduce cu frânghii uriaşe şi parâme; s-a enervat: „Prostii, tot ce citeşti dumneata în ziare sunt prostii şi nu vei ajunge departe… Patterson a dovedit că cei ca dumneata, fără de copii, dar cu prea multe ştiri în cap, nu pot ajunge prea departe“; brusc şi nevertebrat, l-am întrebat în ce carte a scris Patterson asta şi m-am ţinut după el prin tot magazinul Cocor unde intrase să cumpere lavandă, şi mai departe, până la gară, până pe peron, cerându-i să-mi dea măcar un titlu; de pe scara trenului de Vaslui mi-a spus: Cuore, trenul s-a urnit, eu i-am urlat că-i de Edmondo de Amicis, fiindcă nu pot renunţa la dezgustătoarele mele exactităţi de pompier.

Către fiul inexistent

Băiete!

În această lume dintre două războaie, cu atâtea sertare, cu atâtea dicţionare, cu atâtea bombardiere şi tancuri şi bancuri şi baionete şi lansete (pentru pescuit) şi necrologuri şi ruguri şi rujuri şi slujuri şi parchete şi rachete şi Hachette şi Larousse şi citate (partie rose) şi armate şi cazemate şi atentate şi amiralitate şi agresivitate şi private,

în această lume crispată, crispată, crispată,

netoată, ne-toată, căscată, căscată, căscată,

dar, totodată, totală, totală, totală,

mortală, mortală, mortală,

genială, genială, genială, şi foarte banală,

în această lume în care fiecare se vesteşte fie prin răcnete, fie prin gemete, fie prin sforăit, fie prin mormăit, fie prin cursuri, fie prin discursuri, fie prin telegrame, fie prin criptograme, fie prin drame, fie prin arii de coloratură sau de bravură sau de matură (chibzuinţă),

în această lume permanent interbelică, plină de ciorbe, vorbe, verbe, de proverbe, de adjective, de invective, de eşapamente, de branşamente, de complimente şi avertismente,

în această lume atât de complicată încât – cum s-ar spune nu la rubrica partie rose – mai totul este „râs-plâns, baligă de mânz“,

în această lume cu roze de la nevroze, de la artroze, de la tromboze, silicoze, tot mai puţine, ce-i drept, de la tuberoze, dar tot mai multe de la ultima boală numită sinistroză,

în această lume aşa-şi-aşa, pe o parte şi pe altă parte, într-o ureche şi într-un picior,

în această lume care are în vedere, dar ia şi în considerare,

în această lume ceac-pac, dar şi cu pac-pac, şi cu dum-dum, şi cu bum-bum,

în această lume în care de atâtea ori cuvântul cinema s-a dovedit doar o delicată transfigurare a imperativei şi categoricei întrebări româneşti: „Cine, mă?“,

în această lume mai degrabă convexă decât complexă, mai bine zis celebră decât superbă sau, şi mai bine zis, dură şi impură, într-o asemenea lume rămâne un miracol măgulitor pentru speţa umană, straniu de măgulitor, cum de a putut să vieţuiască şi să cucerească nemurirea un om numit la început Frederick Austerlitz, născut chiar la 1900, cunoscut după aceea drept Fred Astaire, care nu a făcut altceva toată viaţa decât să danseze,

a dansat valsuri, tangouri, bolerouri, rumbe, fără să se jeneze de tumbe şi să bată step pe tulumbe, pe marfare, pe bombardiere,

printre invective, printre citate, printre pachete, printre anchete, urcându-se chiar şi pe perete,

capabil să farmece cât un Moromete, cât frumoasa fără corp, cât Hans Castorp, cât Jean-Sol Partre (cum zicea Vian), cât Boris Vian (care nu-l putea suferi!),

cât o idee profundă din Vianu, ca aceasta: „…eliberând-o pe Euridice din infern, Orfeu ne învaţă că nimic nu este împietrit în lume“.

Este exact ceea ce a făcut acest Fred Astaire, care – pe scări fastuoase, în paşi de Ramonă, cu Ginger Rogers şi Cyd Charisse alături – coboară, pe această linie, din Orfeu, îmblânzind fiara din om, o clipă, două.

Băiete, am ţinut să-ţi comunic toate acestea ca semn că m-am delectat cu scrisoarea ultimă în care ai un paragraf despre noaptea de Anul Nou, când ai prins acolo, în Groenlanda, pe Arte, Bandwagon-ul lui Astaire şi Minelli. Noi nu avem Arte şi poate de aceea m-a luat această vâjâială… Mi-a plăcut foarte mult cum ai descris scena trăsuricii; credeam că eşti – ca atâţia alţi bipezi – insensibil la dl Austerlitz. Ţin chiar să te întreb: cum ar fi fost dacă el nu şi-ar fi schimbat numele şi cel mai fermecător dansator al lumii s-ar fi numit Austerlitz? E o întrebare deplasată? Inutilă? Aştept răspunsul de pe blocul tău de gheaţă.

Către fiul inexistent

Fiule,

Din nou amân a-ţi explica de ce îi ador pe Stan şi Bran, pentru a-ţi transcrie cu urgenţă şi nerăbdare o pagină din Sfârşitul unei iubiri, asta până va ajunge romanul lui Graham Greene la tine, în Groenlanda.

„Filmul n-a fost cine ştie ce, şi în unele momente mi s-a părut cumplit de dureros să văd situaţii atât de autentice pentru mine transformate pe ecran într-o grămadă de clişee. Aş fi vrut să o fi dus pe Sarah altundeva. La început îi spusesem: «Ştii, eu n-am scris aşa ceva», dar nu puteam s-o ţin astfel până la sfârşitul filmului. Ea m-a atins cu mâna plină de înţelegere şi din acea clipă am stat cu mâinile împreunate, în inocenta îmbrăţişare a copiilor şi a îndrăgostiţilor. La un moment dat, pe neaşteptate, doar pentru câteva minute, filmul a căpătat viaţă. Am uitat că aceasta era povestea scrisă de mine şi că, în sfârşit, acesta era dialogul meu şi am fost autentic mişcat de o scurtă scenă într-un restaurant ieftin. Iubitul comandase biftec cu ceapă şi fata a ezitat pentru o clipă să mănânce ceapă, deoarece soţului ei nu-i plăcea mirosul; amantul s-a simţit jignit şi s-a înfuriat, pentru că şi-a dat seama ce se ascunde în spatele şovăielii ei, iar asta i-a adus în minte inevitabila îmbrăţişare pe care ea o va primi la întoarcerea acasă. Scena era foarte reuşită: voisem să sugerez pasiunea într-un episod simplu, obişnuit, fără nici o retorică în cuvinte sau acţiune şi izbutisem. Pentru câteva secunde am fost fericit – aceasta era plăcerea scrisului: nu mă mai interesa nimic altceva pe lume. Voiam să merg acasă şi să recitesc scena: voiam să lucrez la ceva nou: voiam, o, cât voiam să n-o fi invitat pe Sarah Miles la cină.

După aceea – eram la Rules şi abia ce ni se serviseră cotletele – ea mi-a spus:

— A fost o singură scenă pe care ai scris-o, într-adevăr, tu.

— Scena cu ceapa?

— Da.

Şi chiar în acel moment o farfurie cu ceapă a fost pusă pe masă. Am întrebat-o – deşi nici măcar nu-mi trecuse prin minte în seara aceea că aş dori-o pe Sarah:

— Şi pe Henry îl deranjează ceapa?

— Da. N-o poate suporta. Ţie îţi place?

— Da.

M-a servit cu ceapă şi apoi şi-a pus şi în farfuria ei.

Este posibil să te îndrăgosteşti la o farfurie cu ceapă? Pare improbabil şi, totuşi, aş putea jura că exact atunci m-am îndrăgostit. Motivul n-a fost, bineînţeles, ceapa – a fost conştientizarea bruscă a unicităţii acelei femei, şi a francheţei ei care mai târziu avea să mă facă fericit şi nenorocit. I-am căutat genunchiul sub faţa de masă şi ea şi-a lăsat mâna peste a mea. Am spus: «Este bun cotletul» şi răspunsul ei a sunat ca o poezie. «Este cel mai bun cotlet pe care l-am mâncat vreodată».“

E inutil să-ţi spun altceva decât că aproape aşa (era o pizza cu ceapă, nu un biftec…) s-a petrecut fenomenul stendhalian al cristalizării între mine şi mama ta inexistentă, căsătorită cu un Henry inexistent. E de asemenea inutil să-ţi explic cât ţin la Graham Greene şi cât de sus îl aşez în tainicele mele opţiuni, pe care nu le dau la iveală ca să nu-i indignez pe paznicii Panteoanelor literare, în care „omul meu“ nu-şi va găsi locul niciodată. Poate că vei fi doar amuzat citind cum apare amorul la un biftec cu ceapă. Mie mi-a dat o dramatică uşurare a sufletului. Îţi trimit mâine romanul acolo, între gheţarii tăi.

Către fiul inexistent

La solstiţiul de vară 2005

Fiule,

În ultimele săptămâni am trăit următoarele bucurii de bătrână efemeridă: s-au dezlegat trei mistere, ceea ce pentru un raţionalist ca mine, incorect ideologic pe vremea asta misticoidă, sunt tot atâtea evenimente entuziasmante – adjectiv neruşinat pe care nu-l restilizez: 1) după analizele a 22 de specialişti francezi, s-a aflat că moartea lui Agnès Sorel, amanta oficială a lui Carol al VII-lea, s-a datorat, atunci, în 1450, unei intoxicări cu mercur. Crimă sau accident – nu se ştie –, important este că s-a făcut lumină într-o enigmă care dura de peste 555 de ani; 2) s-a dezvăluit cine a fost paznicul care, în închisoarea de la Nürnberg, în 1946, i-a dat lui Hermann Goering pilula cu otravă pentru ca mizerabilul să se sinucidă: este Herbert Lee Stivers, un american, azi metalurgist la pensie, pe atunci soldat în Germania, îndrăgostit la 19 ani de o frumoasă nemţoaică, Mona; el a acceptat să primească de la doi prieteni ai ei un stilou cu o capsulă în care, ziceau ei, sunt medicamente pentru un om foarte bolnav precum Goering; el recunoaşte azi că s-a simţit rău după sinuciderea aceea, că 58 de ani povestea l-a apăsat şi că fata lui, Linda, l-a convins să vorbească, după ce i-a devenit clar că nu va fi deferit justiţiei; 3) cea mai recentă clarificare a fost în cazul Watergate, când toată lumea l-a putut vedea la faţă pe turnătorul principal, Mark Felt, aşa-numitul „gâtlej adânc“, pe care cred că l-ai văzut şi tu la TV, că doar acolo, în Groenlanda, pe blocul tău de gheaţă, nu eşti pe lumea cealaltă; nu ştiu însă dacă ai aflat că, doar cu câteva luni înainte de dezvăluirile sale, s-a acreditat puternic zvonul că „gâtlejul adânc“ ar fi fost George Bush senior, care ar fi vrut să se răzbune pe Nixon… Mie – ca om rezonabil – îmi place enorm ca un mister să se caramboleze cu un altul şi să explodeze, ca maşinile în comediile lui Sennett.

Dacă aceste trei luminoase revelaţii – care, desigur, nu fac lumea mai sigură, doar mai puţin obscură – ţi se par prea politice şi, ca tot ce e politică, prea puţin demne să devină evenimente emoţionale, voi trece la enorma, da, enorma bucurie pe care mi-a provocat-o Nabokov descriind ascuţitoarea de creioane a lui Pnin, din romanul cu acelaşi nume, plin de o gingăşie buimacă: „Acel instrument cât se poate de satisfăcător, cât se poate de filosofic, care face ticonderoga-ticonderoga, se hrăneşte cu cherestea gălbuie şi lemn fraged şi sfârşeşte printr-un soi de răsucire silenţioasă într-un vid eteric, la fel ca noi toţi“. Cu o timiditate care-mi spulberă orice vanitate, îţi voi dezvălui că, în urmă cu peste 20 de ani, când încă nu citisem Pnin, am înălţat o odă creionului Ticonderoga, cu care scrisesem o recenzie la Călătoria diletanţilor, minunea aceea a lui Bulat Okudjava. Zile întregi, ca un creionar pnin de mine, am înfruntat brutalităţile existenţei, simţindu-mă garantat de Nabokov, cel care putea găsi un destin comun între un creion trecut prin ascuţitoare şi fiecare dintre noi, cei trecuţi prin viaţă.

Ca într-un montaj magic, simultan cu euforiile pniniene (există un asemenea adjectiv!), am citit un interviu amplu, al unui tânăr scriitor american, de care nu auzisem până acum, deşi se zice că are un succes tot mai mare – Gary Shteyngart, născut în 1972 la Leningrad, emigrat la 7 ani cu părinţii în State (semănând uluitor la chip cu Ilieş Câmpeanu de la RAO, fiul lui Roger neuitatul). Acest mai mult ca sigur Hari Steinhard la bază – încă obsedat de Europa estică şi de Rusia lui Gogol, „cel mai bun loc unde pot fi nefericit“ – numea trei cărţi pe care le-ar lua cu el pe o insulă pustie: Pnin de Nabokov, Pastorala americană a lui Philip Roth, Părinţi şi copii de Turgheniev. Atâta exactitate şi coincidenţă în gust cu mine, până la infinitul mic din primele două titluri, mi-au dat elanul bezmetic să mă gândesc că există ereditate şi în citit, că poate el eşti tu, nu te supăra.

În fine, ieri m-a sunat un foarte bun prieten ca să-mi spună, cu accente de entuziasm necunoscute sobrietăţii sale impecabile, că citeşte cu nesaţ Underground-ul lui Makanin, pe care i-l recomandasem insistent, prea insistent, riscând să par cicălitor (mă îngrozeşte asta). După îndelungi impresii comunicate pe nerăsuflate – le numesc „fraternitatea în lectură“ –, i-am răcnit: „Cum s-ar spune în literatura clasică, îmi dau lacrimile de bucurie!“. Aşa era, cu adevărat.

Sper că ai putut duce până la capăt această scrisoare, fără să-ţi pară bizară sau revoltătoare. În afară de tine, nu am cui să mă divulg, deşi mi-am jurat să-mi las tainele doar pentru literatură; sunt un sperjur. Nu mă ierta – aşa o va face, fii sigur, şi inexistenta ta mamă.

Cu drag,

Tatăl tău precis

Către fiul inexistent

Dragule,

Îmi aduc bine aminte de zilele acelea în care am renunţat s-o omor, după ce m-a lăsat singur în parc şi mi-a ţipat: „Îmi baţi capul cu toate filmele tale pentru că nu mă iubeşti!“.

Mai întâi, dar nu era 1 Mai, am băut o bere solitară la un restaurant de la şosea, unde am asistat la următoarea scenă: trei femei grase, vesele şi în vârstă, aflate la o masă cu un bărbat corespunzător, descoperiseră că nota le-a fost încărcată de un ospătar tânăr şi declanşaseră un scandal monstru – „Da’ dumneata crezi că, dacă suntem din provincie, nu ştim să socotim?“ –, la care ospătarul le refăcu totalul cu scuze, cerându-le doar „să fie de omenie“. Femeile, după noua aritmetică, se liniştiră, începură să râdă, iar bărbatul abia atunci intră în acţiune, povestind ospătarului, care-l asculta cuviincios, că el a făcut şase luni de reciclare în Bucureşti, unde li s-a spus să fie necruţători, dar trebuie să gândim când e cazul şi când nu e, „fiindcă şi dumneata munceşti, şi eu muncesc şi nu-i frumos să ne băgăm mâna în buzunar“, totul culminând cu însoţirea celor patru muşterii până la uşă, veseli toţi, una din femei mergând până la a mângâia matern obrazul chelnerului care-i invita să mai vină „pe la noi“.

Vitriolat de această scenă, nici citită şi nici văzută la cinema, ţâşnită din real cu o forţă a autenticităţii pe care numai maică-ta o deţinea, mi-am spus – cu vehemenţa deciziei luate de Lucien Leuwen: „Voi fi un ticălos!“, după ce citise un articol de gazetă intitulat „Edgar“, pe care Stendhal nu ezitase să-l reproducă în plin roman – mi-am spus: „Voi fi bun!“.

Imediat au început să se adune în mine, ca rechinii adulmecând marlinul tras de barca lui Santiago, o mie şi una de nopţi şi argumente, primele fiind cele derivate normal din cunoscutele idei ale muzicii din off-ul interior: „Iartă-mă că te-am supărat, te rog, iartă-mă!“ şi „Îmi pare rău când văd că plângi“, celelalte, cât de cât anormale, pierzându-se într-o frază de genul: „Eu te iubesc fiindcă tu urăşti filmele cu care te iubesc pentru a te convinge că viaţa e un film, lumea e cum este şi ca dânsa suntem noi“…

(În sprijinul acestei idei eminesciene mi-a venit o faptă uluitoare din istoria filmului românesc şi anume: în 1927, regizorul Jean Mihail a luat din piaţă un tăietor de lemne pentru rolul unui bandit în filmul său Lia, iar omul simplu s-a îndrăgostit într-atât de partenera sa de platou, încât s-a dus acasă şi şi-a omorât nevasta…)

Aceste remuşcări şi cugetări nu i le-am putut nicicum transmite mamei tale, fiindcă nu era acasă şi nici la serviciu, zile şi zile, ore, minute şi secunde am căutat-o cu bilete şi mesaje din ce în ce mai scurte, mai presante, tot mai puţin teoretice, de genul:

„mi-e dor de o ceartă cu tine!“, semnat: Kurosawa,

„recunosc că eu vorbesc mai mult decât tine“, semnat: Fellini,

„pe cine aş fi iubit dacă n-ai fi fost tu?“, semnat: H. Bogart,

„renunţ la tot ce-i cult din cultură, accept să rămână o ură“, semnat: L. Pintilie,

„my fair lady be good“, semnat: Georg Cukor Trakl.

Nenorocire a nenorocirilor, acest ultim bilet – coincidenţă groasă, de melodramă crasă – l-am scris precis într-o zi de luni, după Rapsodia albastră (regia: Irving Rapper) la televizor, iar marţi nu m-am putut reţine şi am dat buzna în ICRAL-ul unde lucra, am descoperit-o la masa ei de lucru, am sărit într-acolo, dar mi-a tăiat elanul, prezentându-mi-l liniştită pe tânărul de lângă ea – un tip valabil, care aducea cu Iurie Darie în Dragoste la zero grade – drept „logodnicul meu“.

Ceea ce nu numai că-mi întunecă mintea, ca ori de câte ori ţi se vâră în ochi degetele unei idei, dar mi-o şi lumină, având în vedere că exact această scenă o văzusem duminică în Rapsodia albastră a lui Irving Rapper. Precum în cele ultime 5 minute ale lui Mîşkin, am revăzut fulgerător toată filmografia noastră şi mi-am dat seama că:

1. Ea niciodată nu folosise scene din filme văzute doar cu o zi înainte şi 2. niciodată ea nu jucase în scene regizate de o mediocritate ca Irving Rapper.

„Rapper, Rapper, Rapper!“, mi-am murmurat mergând năuc pe stradă, în ce repertoriu am ajuns să jucăm, cu ce regizori de mâna a treia lucrăm, auzi la cine recurge după ce am lucrat cu cei mai buni, „Rapper, Rapper…“, îmi repetam, până mi-a venit în minte scena cea mai tare din acea Rapsodie albastră: anunţarea morţii lui Gershwin în plin concert; am rămas avec l’air d’un con, fulgerat definitiv pe o scară de ICRAL.

Ai vrut să ştii cum a fost despărţirea de maică-ta, inexistenta – ai aflat-o în cele mai mici amănunte, singurele care contează. Brassens m-ar înţelege. Tu?

Autorul tău…

Către fiul inexistent

Măi băiatule,

În ultima ta scrisoare m-ai făcut anxios pisălog. Formula nu m-a supărat. Dacă sunt de acord să mă controlez în privinţa cicălelii – o nenorocire mult mai mare decât se crede… –, angoasat nu pot să nu fiu, căci totul mă îndreptăţeşte a fi, după cum a spus-o clar Montherlant, idee pe care mi-am fixat-o cu scotch pe peretele alb din faţa ochilor mei matinali.

Ca atare, îţi cer imperios să-mi răspunzi la următoarea întrebare: e adevărat că gheţarul dumitale, cel pe care te găseşti de atâţia ani, scoţându-mă din minţi, cel care se numeşte cum nu se poate mai armonios, Kangerdlugssuaq, se topeşte cu o viteză de 38 de metri pe zi şi cu 14 km pe an? E adevărat că grandiosul a pierdut deja un sfert din înălţimea lui iniţială?

Sunt exagerări? Sunt manipulări ale unor ecologişti panicaţi, cărora mintea le-a luat foc odată cu încălzirea globală? Accept să nu fiu pisălog, dar nu admit să fiu dezinformat într-o problemă care implică viaţa fiului meu pe un bloc de gheaţă din Groenlanda.

Eşti în stare să mă înţelegi?

Mai ai atâta imaginaţie încât să mă vezi cum am citit ieri-noapte, în pat, înainte de a adormi, Le Monde-ul în care, pe prima pagină, se titra: „Topirea calotei glaciare a Groenlandei se accelerează într-un ritm neaşteptat şi îngrijorător“…? „Povestea“ continua în pagina 7, la rubrica „Mediu şi ştiinţă“, cu un articol care adăuga în titlul său că „topirea gheţurilor în Groenlanda se accelerează periculos“. Acolo am găsit paragraful despre Kangerdlug…-ul dumitale; pleoapele mele s-au închis, păstrând spectacolul „gheţarilor care se prăbuşesc şi se fărâmă într-o multitudine de aisberguri care grăbesc spre Ocean“. (Cu o asemenea frază începea articolul.)

Nu mă face prăpăstios. Acestea nu erau „prăpăstii“, ci blocuri de gheaţă în toată puterea materiei, nu a cuvântului; nu e exclus ca fiul meu, deloc topit de dragul tatălui său, dar prins între ele, să se zbată între viaţă şi moarte, ca o răzbunare a destinului pentru succesul unei cărţi din urmă cu 35 de ani, Un august pe un bloc de gheaţă.

Nu mă face prostănac. Paul Zarifopol îi putea scrie lui Garabet Ibrăileanu – oameni de o inteligenţă maximă, despre care nu ai mai apucat să înveţi la şcoală – ce groază îl prăpădea în clipele când ştia că fiu-său e plecat cu otomobilul pe o şosea, şi asta când…? În urmă cu 80 de ani… Nu fi atât de sigur pe ideea ta din ultima scrisoare: „Orice îngrijorare datează…“. Contează cât. Dacă durează de 200-300 de ani e OK!

Iar sunt în flagrant delict de angoasă. Iar am umanismul insomniac. Ţi-o spun deschis: nu mă cenzurez, fiindcă ştiu că nu voi prinde anul 2100, când nivelul mărilor va creşte – mulţumită Groenlandei în curs de topire accelerată – cu 9 până la 88 de centimetri, aproximaţie ce-mi aduce aminte de celebrele cote ale apelor Dunării, care de mic te amuzau şi îmi cereai să te duc la „Drencova-care-creşte-cu-2-centimetri“. Nu te-am dus, dragule, la Drencova, m-a convins maică-ta, inexistenta, să te las să te duci unde şi-au înţărcat vikingii iepele, aşa că, te rog, nu mai râde de tatăl tău când citeşte noaptea Le Monde, de pe-ntâia până la pagina cu logodne şi decese.

…Sau ai să-mi ceri şi tu să nu mai citesc Le Monde, că e de stânga? A ajuns şi la tine această corectitudine politică a dreptei care dispreţuieşte Le Monde pe bază de Le Figaro? Cum e cu corectitudinile politice la voi, pe Kangerd-etc…? La noi, pe Dâmboviţa, pe Mureş şi pe Târnave, sunt două, dar numai una, cea de stânga, e pernicioasă, mai periculoasă, poate, decât topirea Groenlandei. Nimeni nu îndrăzneşte să spună pe faţă acest evident adevăr: şi dreapta are corectitudinea, conformismul ei, un conglomerat de idei fixe şi „juste“ până la plictis; e ceea ce se numea pe vremuri, când mata abia erai pus la cale, „a fi pe linie“, adică pe linia conformismului de partid. Taică-tău nu te-a bătut la cap cu chestia asta, poţi să-i fii recunoscător, ingratule. Taică-tău a fost ani de zile „pe linie“, până s-a săturat de ea. El ştie mai bine ca alţii ce înseamnă pustiul şi gheţarul unei „corectitudini politice“. Dacă eşti curios – şi de ce n-ai fi? Şi asta te lasă rece? De climă morală nu se ştie pe la tine? –, taică-tău este azi un disident al ambelor corectitudini politice, ceea ce-l face, desigur, antipatic. S-a pierdut gustul disidenţei, s-a topit şi ea… La voi, în Groenlanda, cum e cu disidenţa? Răspunde-mi la această întrebare numai după ce mi-ai lămurit-o pe prima, dacă nu ai uitat până aici de ea.

Recunosc – sunt un tată insuportabil.