Cele mai frumoase basme persane

Selecţie şi traducere din limba persană
de Viorel Bageacu

POLIROM
2011

© 2011 by Editura POLIROM, pentru prezenta traducere

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-2720-2

ISBN PDF: 978-973-46-2721-9

ISBN print: 978-973-46-1603-0

Coperta: Radu Răileanu

Ilustraţii de Radu Răileanu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepseşte penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Povestea prinţului Ismael şi a lui Arab-Zanghi

In vremurile de demult, trăia un prinţ pe nume Ismael care îşi petrecea mai tot timpul la vânătoare, căci era tare legat de această îndeletnicire. Pe deasupra, prinţul nostru era şi viteaz şi neînfricat.

Şi iată că, odată, văzu în vis o fată ca luna plină de minunată şi îndată se îndrăgosti de ea. Când se trezi dimineaţa, începu să plângă. Îl linişti mamă-sa ce-l linişti, dar în zadar. Prinţul nu mai mânca, nu mai bea, căci se topea de dor.

Şi avea prinţul un cal pe nume Kamar, cunoscut de toată lumea. Se ridică Ismael odată, dimineaţa, încălecă pe Kamar şi porni pe câmpie.

— Până nu-mi găsesc iubita, n-am să mă întorc, grăi el.

Cât se mai rugă de el şi cât mai plânse mamă-sa:

— Fiule, încotro te duci? De ce mă osândeşti cu despărţirea?

Dar nu-i ajută la nimic. Prinţul părăsi ţinuturile sale şi porni în lumea largă.

Merse el cât merse şi se opri într-o trecătoare din munţi. Iar pe piscurile unuia dintre munţi se ridica un palat dintr-acelea pe care nici măcar în vis nu le vezi. La poalele muntelui văzu un izvor.

Prinţul descălecă, dădu calului ovăz, îl adăpă cu apă limpede şi se aşeză alături.

Iar acum ascultaţi ce fel de palat era sus pe munte.

Era de fapt cetatea lui Arab-Zanghi. Iar cetăţii îi erau supuşi patruzeci de viteji şi oricare ar fi fost cel care venea prin apropiere, fie drumeţ singuratic, fie o întreagă caravană, ei atacau şi jefuiau. Şi nu ştiu cum se întâmplă că tocmai când prinţul Ismael se oprise la poalele muntelui, lângă izvor, în turn stătea chiar Arab-Zanghi care scruta zările: oare nu se ivise careva pe drum? Mai trebuie să vă spun că aceşti patruzeci de viteji făceau de strajă în turn pe rând, fiecare câte două ceasuri.

Şi văzu Arab-Zanghi la poalele muntelui, lângă izvor, că poposise un tânăr voinic pe un cal frumos. Arab-Zanghi chemă trei viteji şi le zise:

— Duceţi-vă la izvor şi aflaţi cine-i tânărul şi ce pofteşte! Întrebaţi-l cum de-a avut îndrăzneala să se oprească şi să se odihnească aici, luaţi-l de-acolo şi târâţi-l la palat.

Şi plecară toţi trei la izvor şi-l întrebară pe Ismael:

—Hei, flăcăule, cine eşti şi încotro ai pornit-o? Cum de-ai îndrăznit s-apuci pe drumul ăsta? Oare tu nu ştii că aici atotputernic este Arab-Zanghi? Nici leul n-are îndrăzneala să se arate prin aceste locuri. Cine se iveşte aici nu mai pleacă viu!

Prinţul se prefăcu că e şi surd şi mut. Le făcu semn cu mâinile că n-aude şi să se apropie ca să se facă înţeleşi.

Aceştia se dădură aproape. Atunci, prinţul îi apucă pe doi dintre ei, ca pe pisici, de după ceafă, şi-i dădu cap în cap, de le despică ţestele. Iar celui de-al treilea îi tăie urechea, i-o puse în palmă şi-i zise:

— Du-te şi-i dă veste stăpânului tău despre toate cele întâmplate.

Lui Arab-Zanghi era cât pe-aici să-i iasă ochii din cap de ceea ce văzu. El însuşi îmbrăcă platoşa, se urcă pe-un cal şi, împreună cu treizeci de viteji, mână spre izvor. Iar prinţul Ismael încălecă pe Kamar, scoase sabia din teacă şi le aţinu calea, asemenea unui leu.

— Eu sunt unul, voi treizeci. Nu-i de-a vitejilor să luptaţi treizeci împotriva unuia. Veniţi pe rând!

Şi socoti Arab-Zanghi că dreptatea era de partea prinţului, aşa că se învoi. Zece oşteni, unul după altul, înaintară şi pe toţi îi răpuse Ismael. Atunci, însuşi Arab-Zanghi îi ieşi înainte.

Schimbară ei lovituri de lance la început, apoi trecură la trântă. Şi se luptară şapte zile la rând. În cea de-a opta, prinţul Ismael îl trânti pe Arab-Zanghi la pământ şi i se aşeză pe piept. Tocmai se pregătea să-i taie capul când văzu că duşmanul plângea. Prinţul îl întrebă:

— De ce plângi, tinere? Dacă vrei să laşi ceva cu limbă de moarte, spune!

Şi Arab-Zanghi îi mărturisi:

—Nu-s băiat, sunt fată! Sunt deja douăzeci de ani de când prad prin aceste locuri. M-am luptat cu mulţi tineri viteji. Pe toţi i-am biruit şi-am făgăduit că am să mă mărit cu acela care mă va arunca la pământ. Până acum am biruit trei sute de bărbaţi viteji, iar tu vrei să mă omori, neştiind nici măcar cine sunt!

Apoi, Arab-Zanghi îşi scoase zalele şi coiful şi două cosiţe grele îi căzură până la mijloc. Şi văzu prinţul că într-adevăr era fată. O eliberă, o sărută şi începu s-o dojenească:

— De ce nu mi-ai spus toate astea de la început?

— Ce-a fost a trecut!

Şi se luară de mână, urcară la palat, se aşezară şi petrecură. Ei se iubeau mult, se duceau împreună la vânătoare, iar seara iarăşi se veseleau.

Aşa trecură câţiva ani. Şi iată că, într-o noapte, prinţul o visă din nou pe acea peri1 pentru care îşi părăsise casa. Dimineaţa, îşi luă rămas-bun de la Arab-Zanghi şi încălecă pe Kamar. Cât se strădui Arab-Zanghi să-l înduplece:

— Prietene, încotro o porneşti, ce s-a întâmplat? Rămâi aici! Orice ţi-ar pofti inima, până şi de lapte de pasăre am să fac rost!

Prinţul însă îi răspunse:

— O, Arab-Zanghi! Dacă soarta va voi, ne vom întâlni din nou. Am pierdut ceva şi până nu-l găsesc n-am să-mi aflu liniştea.

Şi, călare pe Kamar, lăsă în urmă palatul lui Arab-Zanghi şi mână spre pustiu. Merse câteva zile şi câteva nopţi prin pustiul în care nu era nici apă, nici iarbă. În cele din urmă, ajunse lângă un oraş. Înnoptă prinţul în afara zidurilor cetăţii, unde-şi întinsese un cort mic, pe care îl purta mereu cu el.

A doua zi, fiica padişahului acestei cetăţi voi să vâneze. Şi, cu toate cele trebuincioase, împreună cu suita şi slugile, plecă la vânătoare. Nu ieşi bine din oraş, că văzu lângă poartă un cort mic. „E vreun călător”, socoti ea şi chemă un om care o însoţea.

— Du-te şi află cine-i acolo! porunci ea.

Fata rămase să privească de departe. Cel trimis se apropie de cort şi întrebă:

— Cine eşti? Încotro ţi-e drumul?

— Sunt călător. Merg în lumea largă.

Trimisul se înapoie la fiica padişahului şi-i spuse cele aflate. Porunci să fie adus prinţul în faţa ei, iar acesta i se înfăţişă.

Ascultaţi acum ce se întâmplă mai departe.

Fata îl visase pe Ismael şi se îndrăgostise de el. Se priviră prinţul şi prinţesa o singură dată şi nu mai putură să-şi ia ochii unul de la celălalt, căci prinţesa era chiar fata din vis! Se înţelegeau din priviri, ca şi când s-ar fi cunoscut de ani de zile şi s-ar fi iubit tot de-atâta vreme. Fata nu voia să afle nimeni despre prinţ şi, ca să nu-i ghicească taina cineva, îi zise flăcăului să se ascundă la bătrâna ei doică. Îşi luară rămas-bun şi se despărţiră. Fata plecă la vânătoare, iar prinţul se duse la cortul său.

La apusul soarelui, fata se înapoie la palat. Prinţul intră în oraş şi se puse să caute casa doicii. Găsi casa, bătu la uşă şi rugă să fie lăsat să înnopteze acolo. La început doica nu-l primi, dar el îşi deschise punga cu bani, doica văzu aurul şi se învoi.

— Fie, dragul mamei!

Îi dădu drumul în casă şi-l conduse în cea mai bună odaie. La miezul nopţii, prinţul se îmbrăcă, îşi luă sabia şi porni spre palatul prinţesei. Se apropie de palat şi văzu o strajă formată din zece oşteni cu săbiile scoase din teacă. Îşi trase şi el sabia, îi culcă la pământ pe toţi zece şi intră în palat.

Fata îl văzu pe Ismael, îl îmbrăţişă şi se aşezară să petreacă. Şi iată că în timpul petrecerii, prinţesa îi zise prinţului:

— Trebuie să socotim totul cum se cuvine. Fiindcă numai ce va afla tata de toate astea şi o să poruncească să ne taie în bucăţi. Ce-i mai rău e că ai omorât străjile, un necaz după altul.

Fata se gândi să născocească o dezlegare şi numai odată zise:

— Avem o scăpare, dar trebuie să ne sfătuim despre asta cu doica.

Trimiseră după ea neîntârziat în toiul nopţii. Veni doica şi cei doi o rugară să-i ajute la necaz.

— Lăsaţi totul pe seama mea, le răspunse doica, şi vedeţi-vă de bucuria voastră.

Aşa grăi şi ieşi. Dimineaţa, doica îşi puse un ceador2 şi se înfăţişă padişahului.

— Ţie mă jertfesc3, padişah slăvit! Celor zece străji nerecunoscătoare care păzeau palatul prinţesei le-a căzut capul. Nimeni nu ştie cine a făcut asta. Dar viu să mă destăinui că eu i-am tăiat!

Padişahul se minună şi zice:

— Povesteşte-mi degrabă cum s-a întâmplat!

— Uite-aşa: străjile se înţeleseseră de mult s-o fure pe prinţesă. Am aflat, cum-necum, despre gândurile lor mârşave, m-am împrietenit cu ei şi am început să mă plâng: „Eu atâta am suferit, vă rog scăpaţi-mă de ea! Am să fac tot ce-mi veţi cere!”. I-am tocmit şi ne-am înţeles pentru noaptea trecută. Le-am dat de băut peste măsură şi ei s-au prăvălit de beţi ce erau. Apoi i-am tras deoparte şi le-am tăiat capul.

Padişahul ascultă, o răsplăti pe bătrână, îi făcu daruri întocmai cum i se cuvenea. Doica ajunse mai-mare peste slujnice după isprava asta şi tot timpul stătea la palat, neîndepărtându-se de acolo, atâta era de mulţumită!

În fiecare noapte, după prima strajă, ea îl conducea pe prinţ la palatul prinţesei, iar dimineaţa îl însoţea la ea acasă. Dar iată că, într-o noapte, prinţului i se făcu dor de-acasă şi-i zise prinţesei:

— Şi eu am în ţinutul meu casă şi avuţii, prieteni şi rude. Până când, în taină, noaptea, cu o mie de ascunzişuri, să mă strecor aici? Hai împreună în ţara mea!

Fata încuviinţă spusele flăcăului. Dimineaţa, îl chemă pe mai-marele grajdurilor şi-i porunci să pună şaua, ca pentru vânătoare, pe doi din cei mai iuţi cai împărăteşti. Grăjdarul făcu întocmai cum i se poruncise. Prinţesa îşi luă din comorile ei tot ce era mai uşor, dar mai de preţ. Apoi, prinţul şi prinţesa încălecară şi părăsiră cetatea, mânând de-a dreptul prin pustiu.

Merseră ei ce merseră, până ajunseră într-un sfârşit la nişte munţi, unde era un izvor. Se opriră şi se înţeleseseră să se odihnească şi să stea de strajă pe rând. Făcură întocmai. Dar iată că, pe când prinţul dormea cu capul pe genunchii prinţesei, se uită ea în zare şi ce văzu: cât vedea cu ochii, în pustiu goneau călăreţi pe urmele lor.

Ascultaţi mai departe.

În dimineaţa când prinţul şi prinţesa fugiseră, padişahul fu vestit că prinţul Ismael petrecuse câteva zile în oraş şi o luase pe prinţesă. Padişahul porunci să trimită o poteră de zece mii de oşteni şi zece comandanţi, câte unul în fruntea fiecărei mii.

Văzând potera, fata izbucni în plâns şi lacrimi fierbinţi începură să cadă pe obrajii prinţului. Ismael se trezi şi văzu că fata plângea. O întrebă despre pricină, iar ea arătă cu mâna înspre pustiu. Ismael văzu oştenii şi zise:

— Norocul e cu noi, nu te necăji!

După aceea, apucă sabia, încălecă şi porni în întâmpinarea călăreţilor. Îi înfrânse şi-i alungă până la porţile cetăţii. Apoi se întoarse la prinţesă şi plecară împreună spre palatul lui Arab-Zanghi. Aceasta, auzind de sosirea lor, le ieşi înainte şi-i întâmpină cu toată cinstea. Ajunseră toţi trei la palatul lui Arab-Zanghi şi trăiră acolo un an întreg, petrecând şi veselindu-se.

Şi prinţului iarăşi i se făcu dor de ţara lui şi-i zise lui Arab-Zanghi şi lui Bibi-Peri – căci aşa o chema pe prinţesă:

— Sunt deja ani buni de când n-am mai fost în ţara mea, haide să mergem la mine!

Şi una şi cealaltă se învoiră. Părăsiră toţi trei palatul şi se îndreptară spre ţara lui Ismael.

Când se apropiară de cetate, padişahul fu vestit:

— Prinţul Ismael vine împreună cu Arab-Zanghi şi Bibi-Peri.

Padişahul dădu poruncă să fie întâmpinaţi cum se cuvine şi fură conduşi în oraş cu mare cinstire.

Nu trecu multă vreme şi padişahul se îndrăgosti de Arab-Zanghi şi parcă nu cu o inimă, ci cu o sută. Îi mărturisi taina vizirului, care era un om ticălos şi n-avea ochi să-l vadă pe prinţ. Acesta îi zise padişahului:

— Câtă vreme prinţul Ismael e viu, Arab-Zanghi nu-i pentru tine. Mai întâi trebuie să închei socotelile cu el şi apoi să te gândeşti la dragoste.

Şi hotărî padişahul să-l omoare pe Ismael. Porunci să se gătească o anume mâncare pentru el şi pentru prinţ, iar în farfuria prinţului să fie pusă otravă. Dar Arab-Zanghi era o femeie foarte isteaţă. Ea îl iubea din toată inima pe prinţ şi se sfătuia cu el în toate cele. Aşa că Arab-Zanghi îi zise:

— De te duci diseară în ospeţie la tatăl tău, fii cu băgare de seamă: dacă-ţi dă bucate pe care nimeni nu le-a gustat, nu mânca!

Seara, după porunca padişahului, fură aduse două farfurii cu mâncare gătită. Dar prinţul nu mănâncă, ci dădu mai întâi pisicii să guste. Îndată, biata făptură se umflă, căzu şi îşi dădu duhul. Prinţul se ridică şi zise mâniat:

— Ce înseamnă asta?

Părăsi palatul împreună cu Arab-Zanghi şi Bibi-Peri şi se mută într-o cetate din apropiere de oraş. Dar vizirul nu înceta să-i stârnească padişahului tot felul de bănuieli şi îndoieli.

— Prinţul s-a mutat în cetatea asta şi se răscoală împotriva ta! Trebuie trimis călăul ca să-i scoată ochii şi să i-i pună în palmă. După aceea, să se ducă prinţul încotro va găsi de cuviinţă!

Şi nesocotitul padişah făcu întocmai: îl trimise pe mai-marele călăilor şi acesta îi scoase ochii lui Ismael şi i-i puse acestuia în palmă. Şi porni prinţul agale prin pustiu fără ochi, neştiind încotro merge. Merse el ce merse şi se opri la un izvor unde adormi, apoi se trezi, dar aţipi din nou. Şi aşa, între somn şi trezie, dintr-odată auzi cum vorbeau două porumbiţe. Una îi zicea celeilalte:

— Surioară, îl cunoşti pe acest tânăr? E prinţul Ismael. Tatăl lui, îndrăgostit de Arab-Zanghi, a dat ascultare vorbelor mincinoase ale vizirului viclean şi a poruncit să i se scoată ochii. Ia uite cum îşi ţine ochii în palmă! Iar acum, dacă el doarme, să se trezească, iar dacă stă de veghe, atunci să se gândească mai bine. Au să cadă din copac două frunze. Dacă le va fărâmiţa, îşi va şterge ochii cu ele, apoi şi-i va pune la locul lor, îşi va recăpăta vederea.

Nici nu terminară ele de ciripit că se şi auzi foşnetul frunzelor căzătoare. Îndată prinţul le ridică şi făcu întocmai cum îl sfătuise porumbiţa. Şi îndată îşi recăpătă vederea. Numai că se grăbi şi puse ochiul drept în locul celui stâng, iar pe stângul în locul dreptului şi privirea îi era acum crucişă. Dar Ismael era bucuros şi aşa!

Prinţul nu mâncase deloc câteva zile şi merse aşa flămând. Merse el ce merse până ajunse la o moară, unde-i zise stăpânului acesteia:

— Tătucă, nu mă primeşti oaspete?

— Oaspetele e un lucru scump, îi răspunse morarul.

— De câteva zile n-am mâncat nimic şi aproape că mor de foame, îi mărturisi prinţul.

Morarul era un om trecut prin multe şi ştia că omului care n-a mâncat câteva zile nu trebuie să-i dai dintr-odată multă mâncare, altfel se îmbolnăveşte. În prima zi îi dădu de mâncare puţin, ziua următoare mai mult. Şi după trei-patru zile, când prinţul se înzdrăveni, îi dădu mâncare atât cât trebuia.

Odată, prinţul îl întrebă pe morar:

— Tătucă, tu ai vreun fecior?

— Nu.

— Vrei să mă iei pe mine?

— Pesemne că vreau să te iau!

Iar prinţul îi zise:

— Bine, dar cu o învoială: să-mi dai de mâncare pe săturate.

— Dar cât îţi trebuie ţie? îl iscodi morarul.

— O oaie pe zi, un sac de grâu şi doi saci de lipii din făină de grâu.

Morarul n-avu nimic împotrivă. Şi trăiră minunat. Până-ntr-o zi, când prinţul îl văzu pe morar plângând.

— Tată, de ce plângi? îl întrebă.

— Cum să nu plâng? Padişahul avea un fecior pe care-l chema Ismael şi care avea două prietene, ca luna de minunate. Pe una o chema Arab-Zanghi, pe cealaltă Bibi-Peri. Padişahul s-a îndrăgostit de Arab-Zanghi şi a vrut s-o ia de nevastă. Dar feciorul i-a stat în cale. Atunci, padişahul a poruncit să-l orbească şi să-l alunge din cetate. Arab-Zanghi, aflând despre asta, s-a răsculat şi a adunat oaste. De câtă vreme ea, împreună cu Bibi-Peri, duce lupta împotriva padişahului! Toţi tinerii sunt omorâţi şi uite că s-a dat poruncă de o nouă aducere la oaste; cine n-are fecior trebuie el însuşi să plece la luptă. Şi iată că au venit azi străji, m-au apucat de guler şi mi-au cerut: „Trimite-ţi fiul la luptă, de nu, du-te tu!”.

Se bucură prinţul de aceste veşti, îndeosebi de credinţa lui Arab-Zanghi şi zise:

— Tată, ce folos să verşi lacrimi? Mai bine du-te şi fă rost de cal şi de sabie şi nu te întrista de nimic.

Se duse morarul, găsi o mârţoagă şi o sabie ruginită şi i le aduse prinţului. Acesta încălecă pe cal şi o porni spre câmpul de luptă.

Şi ce văzu acolo? Arab-Zanghi se bătea ca o leoaică. Încurcase atacul şi apărarea oastei duşmane, încât aripa dreaptă se lupta cu cea stângă. Cei răpuşi zăceau în movile întregi. Se uită ea prin praful stârnit de luptă în cealaltă parte a câmpului şi, deodată, văzu călare un tânăr ce semăna cu prinţul Ismael. Arab-Zanghi nu-şi crezu ochilor, se mai uită încă o dată cu mai mare luare-aminte şi, cu adevărat, era iubitul ei, numai că avea ochii cruciş.

În timpul ăsta, prinţul cânta un cântec, ca Arab-Zanghi să-l recunoască.

În sfârşit, se întâlniră ei şi se înţeleseră să încingă o luptă de ochii lumii, după care să se despartă. Apoi, Arab-Zanghi se va răfui cu padişahul, iar prinţul cu vizirul.

Şi chiar aşa făcură. Arab-Zanghi, cu o parte din oşteni, se repezi călare spre palat. Acolo, îl omorâră pe padişah. Iar prinţul se îndreptă spre casa vizirului şi-l pedepsi pe acesta după merit. Ieşiră în faţa poporului şi porunciră să se împodobească oraşul. Patruzeci de zile şi patruzeci de nopţi sărbători prinţul nunta cu Arab-Zanghi. Iar după aceasta, patruzeci de zile şi patruzeci de nopţi petrecură la nunta cu Bibi-Peri. Şi îndată ce prinţul se urcă pe tron, îl chemă pe morar şi-l făcu vizir4 al mâinii drepte. Apoi Ismael se veseli şi petrecu, făcu judecată dreaptă şi domni la fel de drept.

1. Fiinţă supranaturală, bună sau rea, cel mai adesea cu chip de femeie; se crede că se poate furişa în sufletele oamenilor.

2. Ţesătură cu care femeile musulmane îşi ascund faţa în prezenţa persoanelor străine.

3. Formulă prin care, în societatea persană se exprima devotamentul, respectul şi supunerea faţă de persoana căreia îi era adresată.

4. Sfătuitor al suveranului, ministru; vizirul mâinii drepte este cel mai important dintre sfetnici.

Povestea prinţesei din Cin

Demult, tare demult, în Persia, trăia un padişah. Privindu-se într-o zi în oglindă, padişahul văzu că părul, barba şi mustaţa îi încărunţiseră, iar obrazul i se zbârcise. Se întristă padişahul fiindcă nu voia să încărunţească.

Vizirul mâinii drepte, care se afla lângă padişah, îl întrebă:

— Mă jertfesc pentru tine, stăpâne! Ce te-a mâhnit?

— Cum să nu mă mâhnesc, răspunse, am cincizeci de ani, am îmbătrânit şi n-am nici un urmaş.

În acest timp, când padişahul vorbea cu vizirul său, se apropie un derviş1 care auzi spusele lor.

— Nu merită supărare, stăpâne, zise dervişul. Eu voi face în aşa fel încât să ţi se nască copil, dar cu o învoială: dacă va fi fată, mi-o încredinţezi mie s-o cresc, iar dacă va fi băiat, atunci, peste paisprezece ani, îl laşi un an cu mine.

Se gândi padişahul şi răspunse:

— Nu-i treabă bună ca fata padişahului să crească la un derviş. O vei purta din loc în loc şi o vei pune să cerşească. Nu, pentru nimic în lume, nu mă învoiesc. Nu pot să îngădui aşa ceva.

Pe furiş, vizirul mâinii drepte îi şopti padişahului la ureche:

— Stăpâne, dă-i încuviinţarea! Să facă ceea ce îi stă în putere, să aducă urmaş înălţimii voastre. De se naşte fată, îi plătim dervişului bani şi-l înduplecăm să ne-o lase nouă sau îi găsim o slujbă, îl trimitem să facă negoţ. Vom izbuti cumva să ne înţelegem. Măcar să vină copilul, cu restul ne descurcăm noi.

Chibzui padişahul şi se învoi cu pretenţia dervişului.

Dervişul vârî mâna în buzunarul lui adânc, scoase un măr şi i-l dădu padişahului, spunându-i:

— Jumătate din măr o mănânci tu, iar cealaltă jumătate s-o mănânce soaţa.

După ce sărută ţărâna de la picioarele padişahului2, dervişul mai zise:

— Acum plec, iar peste un an, tot pe vremea asta, mă întorc să aflu ce noutăţi aveţi.

Padişahul făcu întru totul cum îi spuse dervişul: o jumătate din măr o mâncă chiar el, cealaltă jumătate o dădu nevestei.

Trecură nouă luni, nouă zile, nouă minute şi Allah îi dărui padişahului un fecior pe care-l numiră Faridun.

Vizirul mâinii drepte porunci slujitorilor de la palat şi slugilor să-i spună dervişului, dacă se ivea, că Allah i-a dat padişahului un fecior, care însă a murit.

Întocmai cum făgăduise, după un an, dervişul apăru la palat. Făcu o temenea şi se interesă de copil. Vizirul mâinii drepte, slujitorii şi slugile îi spuseră că se născuse un copil, care însă murise. Auzind minciuna, dervişul izbucni în râs şi grăi:

— De ce vreţi să mă înşelaţi? Eu ştiu că Allah i-a trimis padişahului un fecior, pe nume Faridun, şi în clipa asta el e sănătos şi vesel. Acum plec şi când veţi dori să mă vedeţi, veniţi la mine.

Dervişul plecă, însă chiar din clipa când el părăsi palatul, Faridun se îmbolnăvi. Şi câţi vraci nu chemară, câte leacuri nu-i dădură, nimic nu fu de ajutor. Se întâmplă tocmai pe dos – copilului îi era tot mai rău. Toţi erau buimaci, nu ştiau ce să mai facă, iar padişahul se mâniase foarte tare pe vizirul mâinii drepte, deoarece acesta îl minţise pe derviş.

— Oare tu nu ştii că dervişul este omul lui Allah? Allah îndeplineşte orice dorinţă a dervişilor şi ia în seamă vorbele lor. Rău ai făcut înşelându-l. Pleacă îndată şi adu-l aici!

Vizirul mâinii drepte fugi mâncând pământul la caravanserai3. Ajunse acolo şi văzu că dervişul se ruga. Aşteptă vizirul până ce termină rugăciunea, apoi îi zise:

— Cinstite derviş, te rog să vii degrabă la palat, prinţul Faridun e foarte bolnav. Roagă-te pentru el să se înzdrăvenească!

— La ce să fie bună rugăciunea mea? Allah dă, Allah ia. Până nu vine la mine însuşi padişahul n-am să fac nici un pas de aici.

Ascultă vizirul mâinii drepte vorbele dervişului, păli şi se rugă fierbinte:

— Cinstite derviş, cum poate veni padişahul aici în caravanserai? Pe mine mă ştii, sunt vizirul mâinii drepte, sărut ţărâna de la picioarele tale, dar vino numaidecât cu mine la palat, fiindcă îi este foarte rău copilului.

Privindu-l pe vizir, dervişul clătină din cap şi zise:

— Tu ai întreaga putere, totul atârnă de tine, numai că eu nu părăsesc caravanseraiul chiar de mă tai în bucăţi. Şi asta până când padişahul însuşi nu vine după mine. M-am jurat şi jurământul nu-l pot încălca.

Astfel grăi dervişul, pricină pentru care vizirul se văzu nevoit să se întoarcă singur la palat.

În acest timp, prinţul ajunsese în pragul morţii; de-abia mai răsufla, nici ochii nu-i mai putea deschide.

Vizirul mâinii drepte îi repetă padişahului vorbele dervişului. Cum padişahul îşi adora feciorul şi de durere nu mai era om, se năpusti spre caravanserai împreună cu vizirul.

Îl găsiră pe derviş în timpul rugăciunii, aşteptară răbdători până termină, după care, padişahul începu să-l roage pe derviş să vină cât mai degrabă cu ei la palat să vindece copilul.

— Ei, padişahule! Nu te grăbi, nu te întrista! Am să mă rog acum de Cel de Sus să vindece copilul, zise dervişul şi, întorcându-se cu faţa spre keble4, se rugă: O, Allah Preaslăvit şi Atotputernic, te rog să-l vindeci pe feciorul padişahului!

Apoi toţi, adică padişahul, vizirul mâinii drepte şi dervişul, se îndreptară spre palat.

— Eu sunt încredinţat că Allah vă va salva feciorul. Până ajungem la palat, Allah îi va reda sănătatea, zise dervişul pe drum.

Nici nu păşiră bine în palat că, îndată, aflară că feciorul se înzdrăvenise cu adevărat.

— Ei, cinstite derviş, cui trebuie să mulţumesc eu, ţie sau Celui de Sus? îl întrebă padişahul pe derviş.

— Eu nu merit mulţumiri. Mulţumeşte-i lui Allah că El ţi-a vindecat copilul, dar preţuieşte-l şi pe omul lui Allah. Căci omul lui Allah nu caută binefaceri pământeşti, nu aleargă după ele, fiindcă Cel de Sus îi îndeplineşte orice dorinţă. Iar acum, lasă-mă să-l văd pe Faridun, să pricep cum este.

Padişahul i-l încredinţă pe fecior dervişului, care-l sărută pe frunte şi-i grăi:

— Lumina ochilor mei! L-am rugat pe Cel de Sus să-ţi dea o sută de ani de viaţă. Dacă părintele tău îngăduie, tu vei trăi o sută de ani.

Auzind vorbele dervişului, zise şi padişahul:

— Mă jur Celui de Sus, care ne-a creat pe noi amândoi, că de acum încolo voi duce la îndeplinire tot ce vei porunci.

Iar răspunsul dervişului fu acesta:

— Ei, slăvite padişah! Eu voi veni la tine când feciorul va împlini paisprezece ani. Dacă nu mi-l arăţi, va pieri. Îndată ce mă înfăţişez aici, numaidecât, fără să tărăgănaţi o clipă, să mi-l arătaţi. Sosesc întocmai la timp, chiar de-ar trebui să ajung aici venind din India. Negreşit, voi veni la timp. Aveţi grijă, să nu vă treacă prin cap să ascundeţi copilul de mine.

Iarăşi i se jură padişahul că-i va îndeplini dorinţa. Dervişul îl sărută din nou pe prinţul Faridun şi repetă:

— La revedere, mă duc, însă chiar în ziua şi ceasul când copilul va împlini paisprezece ani voi fi aici.

Din acea zi, prinţul Faridun se făcu din ce în ce mai frumos, crescu fără să cunoască durerea şi întristarea şi, până la urmă, ajunse la cei paisprezece ani.

Veni ziua în care, cu paisprezece ani în urmă, se născuse Faridun şi toţi vizirii, căpeteniile de oaste şi marii dregători se adunară în sala tronului. Faridun stătea lângă tron atunci când, pe neaşteptate, se ivi dervişul.

— Ei, mărite padişah! Am venit aşa cum ne-a fost înţelegerea, grăi dervişul. Copilul a împlinit paisprezece ani. Şi acum trebuie să petreacă cu mine un an de zile.

Aceste vorbe îl mâhniră pe padişah, care se cutremură tot, însă îşi încleştă dinţii şi nu lăsă să se vadă ce-avea de gând. Şi toţi vizirii şi dregătorii băgară de seamă că el se întristase. Faridun se aruncă în braţele tatălui său şi întrebă:

— Tată, ce vrea acest derviş? De ce te-ai mâhnit într-atât?

— Cum să nu mă mâhnesc, fiule, mă despart de tine, răspunse padişahul. I-am făgăduit dervişului, acestui om al Domnului, că îţi îngădui să petreci cu el un an de zile. Unde te va duce, nu ştiu.

Şi padişahul îi povesti feciorului întreaga istorie, de la începutul începutului. Faridun se gândi puţin şi-i zise tatălui:

— Păi dervişul nu mă poate lua cu de-a sila, trebuie să mai vreau şi eu. Nu-i aşa?

— Tinere, Allah să te binecuvânteze! i se adresă dervişul auzind vorbele lui Faridun. Tu spui adevărul. Dar până nu te învoieşti şi nu primesc încuviinţarea, n-am să fac nici un pas. Vreau ca tu să mergi cu mine bucuros, surâzător, şi nu trist şi înlăcrimat.

— Bine că nu-l duce pe fiul meu cu sila, izbucni padişahul. Sunt sigur că niciodată Faridun n-o să dorească să părăsească minunatul nostru palat şi grădinile lui ca să-l urmeze pe derviş şi să rătăcească prin locuri pustii!

La care dervişul răspunse:

— Mă jertfesc pentru tine, slăvite padişah! Trei zile voi fi oaspetele tău, voi sta în palat. Dacă după trei zile prinţul Faridun va dori să meargă cu mine, bine, îl iau, dacă nu va dori, mă supun, n-am să-l silesc şi plec singur.

Padişahul porunci să-i pregătească dervişului o odaie potrivită şi curată. Iar Faridun ceru de la tatăl său încuviinţarea de a se vedea cu dervişul şi de a sta de vorbă cu el. Padişahul se învoi bucuros ca fiul său să se ducă la derviş şi să vorbească cu el.

Seara, prinţul Faridun intră în odaia dervişului şi-i dădu bineţe.

— Unchiaşule, tu îmi eşti ca un tată. Istoriseşte-mi o poveste, că altfel mă plictisesc, îl rugă Faridun.

— Prea bine, ascultă ce-ţi voi istorisi. Padişahul din Cin şi Macin5 are o fecioară frumoasă pe nume Yasaman. Trupul ei este asemănător chiparosului, iar chipul ei aidoma unei luni pline. Mii de flăcăi îi doresc mâna. Mulţi prinţi au venit s-o peţească, însă fata i-a respins pe toţi. Yasaman are o boală ciudată pe care nimeni n-o poate vindeca.

— Unchiaşule, nu cumva ai un portret făcut după chipul fecioarei padişahului din Cin? Arată-mi-l! îl rugă Faridun.

— Am un desen, răspunse dervişul, dar mi-e teamă că, îndată ce-o să-l vezi, te vei îndrăgosti de ea nebuneşte şi nu vei mai dori nici să mănânci, nici să bei până n-ai s-o vezi aievea. Într-un cuvânt, necazul ţi-l vei face tu singur.

— Nici pomeneală! încercă să-l încredinţeze Faridun. Arată-mi chipul ei! Trebuie să mi-l arăţi!

Dervişul îşi vârî mâna în buzunar, scoase portretul fetei padişahului din Cin şi-l puse în mâinile prinţului.

Faridun leşină când privirea îi căzu pe chipul fetei. Dervişul îi stropi faţa cu apă şi începu să-i frece mâinile şi picioarele până îşi veni în fire.

— Ascultă, fiule! îi zise dervişul. Dacă doar portretul fetei te-a făcut să cazi în nesimţire, atunci ce se va întâmpla cu tine când o vei vedea aievea?

Dar Faridun căzu la picioarele dervişului şi-l rugă fierbinte:

— Hai, unchiaşule, să plecăm şi s-o căutăm pe Yasaman, să pornim chiar acum. Trebuie s-o văd cu orice preţ!

— Prea bine, te duc la fata padişahului din Cin. Mă gândesc că tu vei fi acela care-o va scăpa de suferinţă. Poate tu vei putea s-o vindeci pe fată, răspunse dervişul.

— Şi ce trebuie să fac? întrebă Faridun cu nerăbdare.

— Nimic! răspunse dervişul. Mâine dimineaţă, când padişahul se urcă pe tron, te duci la el şi îi spui că doreşti să mergi cu mine. Iar dacă nu-ţi îngăduie, spune-i că te omori, spune-i că vrei neapărat să pleci cu mine.

În ziua următoare, dervişul se înfăţişă la padişah pentru a-şi lua rămas-bun. Atunci Faridun se agăţă de derviş, strigând că vrea să-l însoţească, că nu poate rămâne aici.

Vizirii, căpeteniile oştirii şi dregătorii făcură mare zarvă, încercară să-l înduplece pe Faridun să se răzgândească, rugându-l să-şi schimbe gândul.

— Răzgândeşte-te, prinţe, azi-mâine ajungi padişah. E cu neputinţă să pleci cu dervişul, oare vrei să ajungi derviş?!

Însă Faridun, cum se zice, era ca şi pornit la drum.

— Trebuie să plec cu acest om, tot repeta el. N-am să-i dau drumul, n-am să-l las să plece fără mine!

Padişahul, vizirii şi dregătorii, pierzându-şi nădejdea că ar putea să-l înduplece pe Faridun, îi ziseră dervişului:

— Te rugăm, ai grijă de prinţ, dă-i de mâncare cum se cuvine şi aranjează-i să doarmă într-un loc potrivit, fii ochii pe el ca, Doamne fereşte, să nu cadă şi să se lovească! Noi vom nădăjdui la Cel de Sus să vă apere pe amândoi.

— E adevărat că îi eşti tată, zise dervişul padişahului, dar şi eu am drepturi de tată asupra lui Faridun. Că doară am ajutat şi eu la venirea lui pe lume, m-am rugat pentru el şi l-am salvat de la moarte. Şi să mai ştii că atâta vreme cât e cu mine Domnul îl va păzi de orice necaz. Nu te nelinişti cu gândul la el fiindcă nu i se va clinti nici un fir de păr!

Spunând aceste vorbe, dervişul şi prinţul părăsiră palatul şi se îndreptară spre caravanserai.

Acolo, îl dezbrăcă pe Faridun de hainele lui scumpe şi-l înveşmântă în straie sărăcăcioase, aşa cum poartă dervişii, îi puse în mână kaşkulul6, iar capul i-l acoperi cu un fes de lână.

Prinţul semăna cu un derviş copil, foarte frumos şi îngrijit. Mai târziu, dervişul îl învăţă pe Faridun câteva versuri şi, aproape de amiază, plecară la bazar.

— Vreau să aud cum vei cânta cântecele de derviş în oraşul tău, îl lămuri pe Faridun.

Apoi cântară amândoi. Dervişul cânta tărăgănat două versuri, iar prinţul îi răspundea cântând alte două.

Faridun cânta cu aşa simţire, atât de frumos, că oamenii strânşi în jurul lor aruncau cu pumnul bani, aur şi pietre scumpe în kaşkulul purtat de Faridun şi, curând, îl umplură ochi.

Când terminară de cântat şi plecară în inima bazarului, mulţimea nu se împrăştiase şi se ţinea după ei, copleşindu-l cu daruri bogate pe Faridun imediat ce începea să cânte.

— Unchiaşule, zise Faridun dervişului, de rămânem aici trei zile, strângem bogăţie nu mai puţin de cât se află în vistieria padişahului!

— Fiule, bogăţia nu ne e de nici un folos. Domnul ne va da atât cât ni se cuvine.

Spre seară, dervişul şi Faridun părăsiră oraşul şi merseră din sat în sat, din oraş în oraş, peste câmpii, pustiuri, păduri şi munţi până când ajunseră la graniţele Cinului.

Acolo, dervişul îi zise lui Faridun:

— Din acest ceas, tot ceea ce dobândim va fi pentru amândoi, jumătate ţie, jumătate mie. Ai înţeles? E o învoială de neclintit, hotărâtă.

Faridun se învoi şi porniră mai departe, intrară în Cin şi, după un timp, ajunseră în cetate.

Aici, în fiecare zi, se îndreptau spre bazar, cântau şi strângeau bani. Locuitorii din Cin erau fermecaţi de Faridun şi nu se despărţeau nici pentru o clipă de derviş şi de frumosul băiat, mergeau după ei pas cu pas, subjugaţi de sunetul glasului lor. Curând, zvonul despre derviş şi minunatul său copil care cântau nemaiauzit de frumos ajunse la padişahul Cinului.

— Aduceţi la palat dervişul cu copilul să vedem dacă este adevărat ce vorbeşte lumea despre ei! porunci padişahul vizirului său.

Când îi aduseră pe derviş şi pe Faridun la palat, la padişah, prinţesa Yasaman stătea ascunsă după o perdea şi se uita la ei printr-o crăpătură.

Şi prinţesa îl văzu pe Faridun bine făcut, arătos, cu un chip încântător, frumos ca o lună plină. Se îndrăgosti de el, nu cu o inimă, ci cu o sută, şi pe loc căzu fără simţire. Slujitoarele ei îşi pierdură capul. O ridicară pe prinţesă pe mâini şi o purtară în iatacul său, îi stropiră faţa cu apă şi o treziră din leşin.

Dar ce tâlc se ascundea aici! Chiar din acel ceas, Yasaman se îndrăgosti de Faridun şi nu se mai atinse de mâncare, vărsa lacrimi amare şi, ca ieşită din minţi, plângea în hohote.

Aflând ce nenorocire se abătuse pe capul lor, padişahul se înspăimântă nespus şi se întristă. Deşi fata suferea de o boală neştiută, niciodată nu se chinuise atât.

Padişahul îi chemă pe cei mai cunoscuţi vindecători, însă nici unul dintre ei nu se dovedi în stare s-o ajute. Toţi într-un glas spuseră acelaşi lucru:

— Suntem neputincioşi în a o vindeca de o aşa boală. Nu putem face nimic.

Iar Yasaman plângea, nu mânca şi nu dormea.

Într-o bună zi, veniră dervişul şi Faridun în bazar şi-i văzură pe toţi îmbrăcaţi în negru. Încercară să afle ce se întâmplase, de ce sunt îndureraţi. Li se spuse că fecioara padişahului căzuse bolnavă, că din clipă în clipă se prăpădeşte. Vindecătorii spun că boala ei e fără leac şi pe sărmană o poate lovi oricând moartea.

Dervişul ascultă, se îndreptă de îndată spre palatul padişahului şi le zise vizirilor:

— Am auzit că fecioara padişahului e rău bolnavă şi că nimeni nu mai nădăjduieşte la însănătoşirea ei. Îngăduiţi-mi s-o văd pe fată şi s-o vindec.

Bucuroşi, vizirii îl conduseră pe bătrânul derviş în iatacul lui Yasaman. Văzu că fata era legată cu lanţuri de pat. Se temeau că îşi va pune capăt zilelor sau că va lovi slujnicele. Văzându-l pe derviş, cu o singură smucitură, Yasaman rupse lanţurile. Slujnicele fugiră care încotro, strigând: „Îl omoară, îl omoară pe derviş!”. Însă fata sări din aşternut şi sărută poala halatului dervişului.

— Ce te doare? o întrebă dervişul cu blândeţe. Ce te nelinişteşte?

— Tată, mi-am pierdut minţile din pricina iubirii pentru feciorul tău, răspunse fata. Asta este, mor de jale. Dacă el pleacă din oraşul nostru, eu nu mai trăiesc, mor!

— Linişteşte-te, fata mea! o potoli dervişul. Nu te zbuciuma, eu îţi voi îndeplini dorinţa. Mă duc acum la padişah şi voi face în aşa fel încât tu să te vezi cu feciorul meu. Dar cu o singură învoială: să mă asculţi în toate cele.

Dervişul ieşi din iatacul lui Yasaman, se duse la padişah şi-i vorbi:

— Eu am putinţa să-ţi vindec fecioara, dar, pentru asta, trebuie să i-o dai de nevastă feciorului meu. Dacă nu voi izbuti să vindec fata, atunci să-mi tai capul. Mă supun de bunăvoie ţie.

— Feciorul tău, cinstite derviş, e un tânăr frumos, bine clădit, înalt, bun, cu înfăţişare plăcută, de parcă ar fi de neam ales. Dar ia judecă: oare se cade ca fata padişahului să fie nevasta unui fiu de derviş?

— Cum ţi-e voia, răspunse dervişul. Însă dacă vrei să-ţi vezi fecioara sănătoasă, primeşte învoiala mea. Ori feciorul meu va fi ginerele tău, ori fata ta îşi va pierde viaţa în curând.

Vizirii văzură că dervişul e neînduplecat, căzură înaintea padişahului cu faţa la pământ, în semn de adânc respect, şi se rugară fierbinte:

— Stăpâne, ne jertfim pentru tine! Fecioara ta e în pragul morţii. Îngăduie dervişului s-o vindece! Nu zăbovi, altfel va fi prea târziu. Yasaman se va prăpădi şi pe urmă toată viaţa te vei căi. Dacă dervişul îţi vindecă fata, îl poţi face pe feciorul lui vizir sau căpetenie de oaste şi nu va fi ruşine să i-o dai pe Yasaman.

Aşa că padişahul îşi dădu încuviinţarea.

Dervişul pregăti cu mâna lui o cană de sirop din salcie de Egipt şi i-o dădu lui Yasaman s-o bea. Le spuse slujnicelor că după ce Yasaman bea siropul va simţi că îi este foame. Când el va dori să mănânce, trebuie să i se dea puţină supă de pasăre.

Padişahul ascultă spusele dervişului şi râse batjocoritor de un aşa leac. Chipurile, siropul şi mâncarea îi vor înzdrăveni fata?

Atunci dervişul râse şi el de neîncrederea padişahului

— E treaba mea cu ce o voi tămădui. Se înzdrăveneşte fata, dă-o feciorului meu, moare, tăiaţi-mi capul! Ce-i de râs în asta?

După aceea, dervişul îl conduse pe Faridun în iatacul lui Yasaman, care încă zăcea în aşternut.

— Fată, îi grăi dervişul, mi-am dat cuvântul că peste trei zile o să te înzdrăveneşti. Auzi ce-ţi spun?

— Nu mă îndrept, unchiaşule, până nu-l văd pe cel pe care îl iubesc! răspunse prinţesa.

Şi atunci dervişul îi făcu semn lui Faridun să se apropie de Yasaman. Numai ce-l zări fata pe Faridun că ţipă o dată, apoi rămase fără simţire. Slujnicele se speriară, fugiră zbuciumate care încotro şi strigară: „Yasaman a leşinat!”.

— Nu faceţi zarvă şi nu ţipaţi în zadar! le porunci dervişul. Liniştiţi-vă, îi voi da acum lui Yasaman leacul şi îndată se va trezi.

El scoase din traista lui siropul şi-i dădu fetei să-l bea, iar aceasta îndată îşi reveni.

— Fata mea, îi zise dervişul, eu am orânduit totul. Am primit încuviinţarea padişahului pentru măritişul tău cu feciorul meu. Linişteşte-te!

— Desigur, tată! Acum mă îndrept şi mă înzdrăvenesc, fiindcă toată boala mea a fost doar teama să nu-l pierd pe Faridun.

Dervişul şi Faridun ieşiră din iatac ca să-l lase şi pe padişah să se vadă cu fata, însă Yasaman se ridică ea singură din aşternut şi păşi către tatăl său. Padişahul văzând-o pe fată aşa de înzdrăvenită, coborî de pe tron şi o îmbrăţişă cu bucurie.

— Ei, Yasaman, în sfârşit ţi-ai revenit. Mulţumesc Domnului, de o mie de ori mulţumesc! grăi fericitul padişah. Ia povesteşte-mi acum, cu ce te-a vindecat dervişul atât de repede?

— Adevărul nici eu nu-l ştiu, răspunse fata. Când am căzut fără simţire, el mi-a dat un leac din sirop de salcie de Egipt şi m-am înzdrăvenit îndată.

— Fata mea, te-ai însănătoşit, ne bucurăm amândoi de asta, dar eu trebuie să-ţi spun un lucru neplăcut. Dervişul te-a vindecat numai după ce am făcut învoiala că o să te dau de nevastă feciorului lui.

Aceste vorbe i le spuse padişahul lui Yasaman.

— De vreme ce ai făgăduit, se cade să-ţi ţii cuvântul dat, rosti fata. E adevărat că e fecior de derviş, însă arată minunat şi se poartă aidoma unui prinţ. Mă îndoiesc că ar fi fecior de derviş, negreşit e prinţ!

— Dacă e pe-aşa şi te învoieşti, nu mai e nimic de spus, hotărî padişahul.

În ziua următoare, se înfăţişară la padişah dervişul cu Faridun. Padişahul îi primi de îndată şi-i întrebă cu ce gânduri au venit.

— Ei, slăvite padişah! Ai uitat oare de făgăduială? Eu ţi-am vindecat fata şi am venit s-o iau.

— Cinstite derviş! Precum am făgăduit, o voi da pe fata mea feciorului tău, chiar dacă pentru mine este foarte neplăcut şi greu s-o văd nevasta lui, un fecior de derviş…

Faridun ascultă vorbele padişahului şi chipul i se schimbă de ciudă. Se înroşi, apoi păli, nu se mai putu stăpâni şi, pe neaşteptate, strigă:

— Ei, slăvite padişah al Cinului! Dacă doreşti să afli adevărul, îţi spun că nu sunt feciorul dervişului, eu sunt feciorul padişahului Persiei!

Spunând aceste vorbe, Faridun scoase din buzunar pecetea padişahului Persiei pe care o luase cu el şi i-o arătă padişahului Cinului.

Bucuria padişahului nu mai avu margini, atunci când se încredinţă că fata lui se mărită cu feciorul padişahului Persiei. Însă îi zise dervişului cu amărăciune:

— Cinstite derviş, fata mea mai are încă o suferinţă tainică şi eu sunt dator să te previn de acest lucru. Doi prinţi au peţit-o deja pe fata mea, însă cum le dădeam binecuvântarea şi mirele se apropia, îndată ea leşina şi părea că-şi dă duhul. Mi-e teamă să nu se întâmple aşa şi de această dată, iar feciorul padişahului Persiei să nu moară din pricina fetei mele.

Dervişul zâmbi şi-l linişti pe padişah:

— Nu te teme, stăpâne, eu o vindec pe Yasaman şi de această boală, aşa că nu ofta şi nu te mâhni!

Padişahul nu mai zise altceva decât ca o săptămână întreagă oraşul să fie luminat de focuri colorate şi să sărbătorească nunta fetei lui cu fiul padişahului Persiei.

În ziua nunţii, dervişul îi zise lui Faridun:

— Fii cu luare-aminte, fiule, să n-o săruţi pe Yasaman pe obraz, cu buzele să nu-i atingi decât mâna, fiindcă răsuflarea ei ascunde o otravă ucigătoare. Cel ce atinge chipul ei moare îndată.

— Înseamnă că până la sfârşitul vieţii nu-mi va fi îngăduit s-o sărut? se minună Faridun. Oare se poate aşa ceva? Ia socoteşte singur, ce viaţă va fi asta?

— Nu-ţi face griji, cu siguranţă va veni timpul potrivit să o vindec pe Yasaman şi de această boală, făgădui dervişul.

Trei zile mai târziu, dervişul se înfăţişă padişahului Cinului şi îi ceru:

— Încuviinţează-mi să duc tinerii în Persia, căci eu însumi îi voi călăuzi.

Oricât de rău i-ar fi părut padişahului, el trebui să îngăduie fetei să plece. Îi pregăti zestrea vrednică de o fată de padişah şi împreună cu vizirii şi dregătorii săi îi conduse douăzeci de farsahi7. Acolo, dervişul, Faridun şi Yasaman îşi luară rămas-bun de la padişahul Cinului şi de la sfetnicii lui şi porniră pe drumul ce ducea spre Persia.

Când ajunseră la marginea împărăţiei Cinului şi aveau să lase în urmă aceste ţinuturi, dervişul porunci să se oprească şi să arunce toate poverile cărate de caravană.

— Cu ce scop să ne oprim? se miră Faridun.

— Ascultă, Faridun, de aici începe câmpia Persiei unde nu e nici sat, nici oraş. Suntem departe de orice aşezare omenească. Ţii minte cum mă învoisem cu tine chiar în locul acesta, că tot ce vom dobândi în Cin vom împărţi pe din două? Hai să împărţim acum tot ce avem!

— Da, îmi amintesc, încuviinţă Faridun.

Şi începură să facă pe din două toată averea, pietrele scumpe, banii, darurile. Împărţiră între ei şi zestrea primită de Yasaman. Iar dervişul mai zise:

— Faridun, s-o împărţim acum şi pe Yasaman. O tăiem în două. Jumătate iei tu, jumătate eu.

Când auzi aceasta, Faridun păli de teamă.

— Ce vorbe sunt astea, tată? strigă el. Dacă o tăiem în două, o să moară! Ia tu partea mea din pietrele scumpe, bani şi ce mai e, numai să-mi laşi mie jumătatea ta din Yasaman, ca să n-o lipsim de viaţă.

— Dar ce nevoie am eu de pietre scumpe sau bani? Cuvântul dat nu poate fi călcat! Trebuie s-o despicăm pe Yasaman: jumătate eu, jumătate tu.

Faridun înţelese că dervişul e de neînduplecat şi strigă cu deznădejde:

— Nu mai am nevoie, tată! N-o tăia pe Yasaman. Bine, să fie numai a ta, întreagă, doar în viaţă să rămână!

— Nu, niciodată n-am să-mi încalc cuvântul dat! Yasaman trebuie împărţită în două, jumătate din ea o iei tu, jumătate mi se cuvine. Şi acum, priveşte!

Lângă cortul lui Faridun şi a lui Yasaman crescuseră, aproape unul de altul, doi copaci. Dervişul legă un picior al fetei de un copac, iar pe celălalt îl legă de al doilea copac, apucă apoi un topor şi se apropie s-o despice pe Yasaman în două. Îndată, din gura fetei se strecură afară un scorpion. Dervişul îl omorî cu toporul şi din nou ridică mâna s-o despice pe Yasaman. De această dată, din gura fetei se strecură afară un şarpe. Dervişul îl omorî şi pe acesta cu toporul. A treia oară dervişul ridică toporul asupra lui Yasaman şi în acea clipă ea strănută şi nimic nu se mai ivi din gura ei.

Dervişul aruncă toporul, o dezlegă pe Yasaman şi se întoarse spre Faridun.

— Întinde aşternutul ei aici, în câmp, dar mai repede, porunci dervişul.

După ce Faridun aranjă aşternutul, dervişul o aşeză pe fată şi zise ca trei zile la rând nimeni să nu se apropie de ea. Trei zile şi trei nopţi stătu Yasaman culcată, iar în a patra zi dervişul o ridică, o sărută pe frunte şi i-o dădu lui Faridun grăindu-i:

— Pentru mine a fost de-ajuns un sărut, tu îmi eşti ca un fiu, iar ea ca o fiică. Dacă ţi-aş fi dat voie să o săruţi mai devreme, atunci otrava scorpionului şi cea a şarpelui te-ar fi răpus. Scorpionul şi şarpele nu puteau fi omorâţi decât odată cu Yasaman. Iată de ce am hotărât s-o sperii năprasnic, ca să-i verse, să-i dea afară din măruntaiele ei. Iar acum, hai să ne strângem lucrurile, toate giuvaerele, banii, aurul şi să ne îndreptăm spre Persia, la tatăl tău.

Porni la drum caravana, merse ce merse până ajunse aproape de cetatea de scaun a Persiei. De acolo, dervişul trimise veste padişahului că i-a sosit feciorul cu mireasa lui, fata padişahului din Cin.

Bătrânul padişah se bucură nespus şi ieşi în întâmpinarea fiului împreună cu toţi vizirii, dregătorii şi oamenii însemnaţi.

Întocmai poruncii padişahului, arseră în oraş focuri felurit colorate şi locuitorii sărbătoriră întoarcerea lui Faridun. Făcură nuntă a doua oară şi-i puseră mâna lui Yasaman în mâna lui Faridun. Iar când nunta se sfârşi, dervişul se înfăţişă padişahului şi grăi:

— Ţi-am făgăduit să-ţi aduc feciorul peste un an. Tocmai azi este sorocul. Eu am să vă părăsesc şi tot ce este al meu, toată averea mea, bani, giuvaere, aur, le las în dar lui Faridun şi lui Yasaman, că doar mie nu-mi este de folos bunăstarea pământească.

După ce spuse aceste vorbe, dervişul se grăbi să iasă din palatul padişahului.

Şi de atunci nimeni nu-l mai văzu şi nu mai auzi de el.

Iar Faridun şi Yasaman trăiră ani mulţi cu bucurie şi mulţumire.

1.  Pustnic musulman pribeag, propovăduitor de idei religioase, care trăieşte numai din pomeni.

2.  Gest care arată respect adânc şi supunere.

3.  Han în localităţi sau staţie de poştă în zone nelocuite.

4. Însemn pe zidul moscheei spre care credincioşii îşi întorc faţa pentru rugăciune şi care arată direcţia spre Mecca, oraşul sfânt al musulmanilor.

5.  Ţară imaginară. Cin este denumirea dată de persani Chinei.

6.  Vas oval din metal, lemn sau din coajă de nucă de cocos în care dervişul primeşte pomană.

7.  Sau farsang, distanţa parcursă cu piciorul într-o oră, circa 6 km.