Sādegh Hedāyat, Zendeh be gur

© 2014 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-4922-8

ISBN PDF: 978-973-46-4923-5

ISBN print: 978-973-46-4689-0

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă : © xochicalco/Depositphotos.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

SĀDEGH HEDĀYAT (1903-1951) s-a născut la Teheran într-o familie de aristocraţi. Şi-a început studiile la Colegiul francez Saint-Louis din capitala Iranului, continuându-le în Belgia şi apoi la Paris. S-a întors în Iran în 1930, câştigându-şi existenţa din diferite slujbe practicate pentru scurte perioade. În 1937 a întreprins o călătorie de doi ani şi jumătate în India, iar în 1944 a vizitat Uzbekistanul sovietic. În decembrie 1950 a revenit la Paris, unde s-a sinucis cinci luni mai târziu.

Marcat de scriitori precum Edgar Allan Poe, Guy de Maupassant, Franz Kafka, Hermann Hesse şi Anton Cehov, Sādegh Hedāyat este considerat primul autor de roman şi proză scurtă cu adevărat modern din literatura iraniană, iar valoarea operei sale – elogiată de mari autori ai vremii, printre care Henry Miller şi André Breton – este recunoscută în întreaga lume. În scrierile de maturitate a abordat probleme acute ale epocii, criticând sistemul politic şi religios iranian, astfel că până în ziua de azi Hedāyat a fost cenzurat sau interzis în ţara natală.

Ciadorul

De pe acoperişul plat al prăvăliei, Hāgi¹ Morad sări cu vioiciune în aleea bazarului. Netezi cutele tunicii sale gri, îşi potrivi centura de argint, îşi trecu degetele prin barba-i roşcată, apoi îl strigă pe Hasan, rândaşul, ca să-l ajute să închidă magazinul. Scoţând apoi patru monede din buzunar, i le întinse lui Hasan, care îi mulţumi, şi se îndepărtă cu paşi mari, fluierând uşor şi pierzându-se în mulţime. Hāgi îşi aruncă pe umeri mantaua de un cafeniu închis, pe care o ţinuse sub braţ, şi, după ce privi o dată în jur, porni la drum cu un aer grav. Pantofii lui noi scârţâiau la fiecare pas. Mai toţi dughengiii îl salutau când trecea prin dreptul lor şi-i adresau o vorbă bună:

— Bună ziua, Hāgi… Ce mai faci, Hāgi?… Nu te mai vede omul, Hāgi!…

Cuvintele îi zumzăiau plăcut în urechi, mai ales apelativul „hāgi“, la care era deosebit de sensibil. Măgulit în sinea lui, răspundea saluturilor cu un surâs respectuos.

La numele „hāgi“, care îl onora, ştia că n-are dreptul, căci nu fusese niciodată în pelerinaj la Mecca. Pur şi simplu, la moartea tatălui său, când încă era copil, mama lui, după dorinţa răposatului, vânduse casa, dobândise nişte venituri şi, cu ceea ce aveau, se mutaseră la Kerbela². După un an sau doi, cheltuiseră tot şi ajunseseră din nou în mizerie. Hāgi, singur, a mers cu mare greutate la Hamadan, unde locuia unchiul său. În curând acesta muri, lăsându-l unic moştenitor. Şi, cum unchiul era cunoscut în bazar sub numele de „hāgi“, tânărul moştenise titlul odată cu magazinul. N-avea pe nimeni în oraş. De două sau de trei ori se interesase de soarta mamei şi a surorii sale rămase la Kerbela, dar nu primise nici o veste; nici vorbă să le mai poată da de urmă.

Hāgi se însurase în urmă cu doi ani, dar nu era fericit în căsătorie. De câtva timp, certurile nu mai conteneau. Nimic nu-l irita mai mult pe Hāgi ca înţepăturile şi ironiile muşcătoare pe care i le azvârlea consoarta. Pentru a-i închide gura, a început să o stâlcească în bătăi. Câteodată se căia şi, atunci, se îmbrăţişau cât se poate de repede, nerăbdători să facă pace. Faptul că încă nu aveau un copil îi sporea iritarea. De mai multe ori prietenii îl sfătuiseră să-şi mai ia o soţie, dar soluţia asta nu-l încânta. Nu era aşa de naiv să nu-şi dea seama că o femeie în plus n-ar face decât să-i umfle grijile. De aceea asculta sfaturile doar cu o ureche. De altfel, soţia lui era încă tânără şi drăguţă. Cu timpul se obişnuiseră unul cu celălalt şi, în fond, nu o duceau mai rău ca alţii. Nici Hāgi nu era bătrân şi putea să mai spere că cerul le va binecuvânta căsnicia. El nu voia aşadar să-şi alunge nevasta. Dar nici nu se putea lăsa de obiceiul de a o bate. Iar ea devenea, pe de altă parte, din ce în ce mai greu de suportat. Astfel, de dimineaţă până seara se arăta deosebit de nesuferită şi se luau la harţă mai dihai.

Tot ronţăind seminţe de pepene verde şi scuipând cojile printre dinţi, Hāgi trecu de poarta bazarului. Respiră aerul proaspăt al primăverii şi se gândi că trebuie să se întoarcă acasă unde cearta urma să înceapă din nou şi unde problema era cine are ultimul cuvânt, pentru a se ajunge, ca de obicei, la bătaie. Ar veni apoi cina, în timpul căreia s-ar privi chiorâş, pe urmă momentul culcării… Era joi seara: ştia că are la masă sabzi polo³… Rumega aceste gânduri lăsându-şi privirea să rătăcească de ici-colo. Îi reveniră în minte cuvintele consoartei: „Să piei din faţa mea, hāgi! Frumos îţi şade, aşa-i, c-o mamă şi o soră târându-se pe străzi, la Kerbela! Când mă gândesc că Maşadi⁴ Hosein, negustorul, mă ceruse de nevastă! Chiar mă întreb de ce n-am acceptat, de ce-am ales un ins neghiob, un hāgi de ocazie!…“

Îşi muşcă buzele: i se părea că dac-ar întâlni-o în clipa aceea pe nevastă-sa, i-ar scoate măruntaiele cu dragă inimă.

Se afla pe bulevardul Malul Apei. Aruncă o privire spre sălciile înverzite care se întindeau de-a lungul canalului şi se gândi că n-ar fi rău ca mâine, vineri⁵, să-şi petreacă ziua în valea Morad Bek cu câţiva prieteni şi toate cele necesare unui picnic. Ar evita, cel puţin, o zi acasă, neplăcută atât pentru el, cât şi pentru nevastă-sa.

Ajunse la colţul străzii care ducea spre locuinţa sa, când zări pe neaşteptate o siluetă în care crezu că o recunoaşte pe a soţiei lui: ea tocmai îl depăşise fără să-i dea vreo atenţie. Da, chiar ea era! Nu numai că Hāgi era mai capabil decât alţii să-şi identifice nevasta sub voal, dar ciadorul⁶ ăsta, garnisit cu bordură albă, era un semn ce-i permitea s-o recunoască dintr-o mie. Era chiar ea, fără nici o îndoială. Dar cum de se afla în oraş la ora asta şi fără permisiunea lui? Nu venise la magazin, unde ar fi avut ce face! Unde putuse aşadar să se ducă? Hāgi grăbi pasul pentru a o ajunge din urmă. Dar era chiar nevastă-sa, şi nu se îndrepta spre casă! Fu cuprins pe loc de o mânie de nestăpânit, îi venea să o strângă de gât. O strigă pe nume:

— Şahrbānu!

Femeia se întoarse şi, speriată, iuţi pasul. Hāgi era scos din fire. Nu numai că ieşise fără permisiunea lui, dar nici măcar nu-i răspundea când o striga. Era prea de tot. O strigă din nou:

— Hei, cu tine vorbesc! Unde umbli la ora asta? Opreşte-te puţin să-ţi zic ceva!

Femeia stătu locului şi începu să răcnească:

— Ei, dar ce l-o fi apucat pe vagabondul ăsta? De ce se bagă? Ca să vezi maniere, se ia de femei pe stradă! Bagă de seamă la ce-ţi spun! Unde naiba te crezi? Te-nvăţ eu minte! Ajutor! Ajutor! Nebunul, beţivul! Chem un agent… Domnule agent! Domnule agent!…

Una câte una, uşile caselor se deschideau. Lumea începea deja să se strângă roată în jur şi curând se adunase o adevărată mulţime care nu înceta să se îngroaşe. Hāgi era stacojiu: venele de la tâmple şi de-a lungul gâtului i se umflaseră. El, care era cunoscut de toată lumea în bazar, era aici, în centrul atenţiei, cu femeia aceea care-şi ţinea faţa acoperită şi care striga în gura mare după un agent. Văzu roşu în faţa ochilor şi, dându-se cu un pas înapoi, îi arse o palmă pe care ea o primi în plină figură, în ciuda ciadorului.

— Nu încerca să-ţi prefaci glasul, te-am recunoscut imediat. Mâine, începând de mâine, auzi, te repudiez. Ah, doamna care umblă pe străzi fără să se sinchisească de mine! Doamna n-ar vrea să-mi dea atenţie! Dacă aş ţine cu tot dinadinsul, aş spune multe lucruri despre dumneaei, în faţa întregii lumi! Neruşinata! Îmi sunteţi martori, mâine o s-o repudiez pe femeia asta. De multă vreme stăteam la îndoială. Mă consumam, mă stăpâneam. Dar răbdarea mea nu e fără margini. Îmi sunteţi martori, voi toţi, femeia asta care mă dezonorează, mâine… îmi sunteţi martori…

Dar femeia, întoarsă spre mulţime, striga la rândul ei:

— Ia te uită ce de fricoşi! Aşa deci, nu spuneţi nimic! Îl lăsaţi pe necioplitul ăsta să se ia de femei în plină stradă? Dacă Maşadi Hosein s-ar afla aici, v-ar fi arătat el! Mă voi răzbuna eu, chiar de mi-ar mai rămâne numai o zi de trăit, şi asta chiar împotriva câinilor de-aici! Când te gândeşti că nu-i cere unul socoteală individului ăstuia! Dar cine se crede dumnealui? Ah! Te asigur, o să-ţi pară rău… Domnule agent!…

Câteva persoane interveniră în sfârşit şi îndrăzniră să-l tragă pe Hāgi deoparte. În clipa aceea, un agent îşi făcu apariţia: oamenii se dădură la o parte ca să-i facă loc. Hāgi, femeia cu ciadorul garnisit cu bordură albă şi doi sau trei martori se îndreptară spre postul de poliţie. Pe drum, fiecare i-a spus agentului versiunea sa privind incidentul, pe când ceilalţi gură-cască se alăturară micului grup, curioşi să afle deznodământul afacerii. Hāgi era lac de sudoare, ruşinat să se afle lângă un poliţist. Începea să aibă dubii. Privind mai atent, observă că paftaua pantofilor şi ciorapii nu erau ai soţiei sale. Informaţiile pe care femeia le dădea agentului păreau juste: era nevasta lui Maşadi Hosein, negustorul, pe care îl cunoştea bine. Îşi dădea seama, cam târziu, ce-i drept, de confuzia pe care o făcuse. Ce-avea să se întâmple?

Ajunseră la postul de poliţie. În timp ce martorii rămaseră afară, agentul îi pofti pe Hāgi şi pe femeie într-o sală, unde doi ofiţeri şedeau la un birou. Agentul luă poziţie de drepţi, dădu raportul, apoi se retrase în fundul încăperii. Unul dintre ofiţeri se întoarse spre Hāgi:

— Numele?

— Hāgi Morad, domnule, la ordinul dumneavoastră. Toată lumea mă cunoaşte în bazar.

— Profesia?

— Negustor de orez. Am o prăvălie în bazar. Dacă aveţi nevoie de ceva, orice, puteţi conta pe mine.

— E-adevărat că aţi jignit-o pe această doamnă şi c-aţi lovit-o în plină stradă?

— Ce să mai spun? Credeam că-i soţia mea…

— Ce v-a făcut să credeţi asta?

— Bordura voalului: era albă.

— Şi n-aţi recunoscut vocea soţiei! Ciudat.

Hāgi oftă:

— Vedeţi, dumneavoastră n-o cunoaşteţi pe ciuma asta! Poate să ţipe ca toate animalele. Când se întoarce de la băi, ia vocea tuturor femeilor pe care le-a întâlnit şi le maimuţăreşte pe rând. Am crezut că-şi preface glasul ca să mă înşele.

— Ce tupeu! izbucni femeia. Îmi sunteţi martor, domnule agent, m-a pălmuit în public, de faţă cu sute de persoane, şi-acum face pe nevinovatul! E prea de tot! Dumnealui crede că-şi poate permite orice! Ah, dacă ar şti Maşadi Hosein, asta n-ar trece chiar aşa! I-ar plăti-o el, cu vârf şi îndesat! Să se ia de nevasta lui! Domnule ofiţer!…

— Bine, doamnă, nu mai avem nevoie de dumneavoastră, puteţi dispune. O să ne ocupăm noi de dumnealui.

— Am confundat-o, vă jur, reluă Hāgi, e o simplă eroare. Totuşi, nu mă puteţi trata ca pe o haimana! V-am spus, sunt un om cunoscut. Am şi eu o reputaţie.

Ofiţerul mâzgâli câteva cuvinte pe o hârtie şi i-o întinse agentului. Acesta îl duse pe Hāgi într-un alt birou să plătească amenda. Cu o mână tremurândă, vinovatul numără bancnotele şi le puse pe masă. Apoi fu dus afară, în faţa postului. Spectatorii şuşoteau între ei. I se luă mantaua de pe umeri, iar un individ veni şi se opri aproape de el, cu un bici în mână. De ruşine, Hāgi lăsă capul în jos. Suportă fără crâcnire cele cincizeci de lovituri. Când se termină totul, scoase din buzunar o batistă mare de mătase şi-şi şterse fruntea. I se dădu mantaua, pe care şi-o aruncă pe umeri cu nepăsare, una dintre pulpane atârnându-i pe jos. Apoi, cu capul plecat, se îndreptă din nou spre casă, străduindu-se să meargă cu băgare de seamă, ca să nu se audă pantofii scârţâind.

Două zile mai târziu, îşi repudia nevasta.

1. Titlu dat unui musulman care a făcut, cel puţin o dată în viaţă, pelerinajul la Mecca (hāğğ); „Hāgi Āghā“ e un apelativ respectuos pentru un hāgi (āghā, în persană, înseamnă „domn“); cuvântul se pronunţă cu „i“ accentuat.

2. Localitate din Irakul de astăzi, unde imamul Hosein a fost masacrat împreună cu apropiaţii lui, în 680, şi unde a fost înmormântat; loc de pelerinaj foarte respectat de către musulmanii şiiţi.

3. Un fel de pilaf (polo) cu legume verzi (sabzi).

4. Termen familiar de la cuvântul „Maşhadi“, titlu acordat unui musulman care a făcut pelerinajul la mormântul imamului Rezā, la Maşhad.

5. În persană, djom’e: zi sfântă la musulmani, nelucrătoare, ca duminica la creştini.

6. Voal mare, negru sau, în general, de culoare închisă, cu care femeile musulmane îşi înfăşoară corpul, îşi acoperă capul şi pot să-şi mascheze partea de jos a feţei.

Umbra mongolului

Lac de apă, cu mersul greoi, Şahrokh îşi croieşte anevoios drum prin rămurişul bătrânilor arbori. Părul creţ îi cade pe umeri. În ochii lui mari, neliniştiţi, străluceşte un licăr de suferinţă. Crengile îi zgârâie fruntea lată, luminoasă. Cu mâna stângă îşi sprijină braţul drept, de teamă să nu se lovească de ceva. Braţul sângerează foarte tare. Tunica e numai zdrenţe, iar picioarele s-au murdărit de noroi.

Când tânărul descoperă izvoraşul, faţa i se linişteşte. Se apropie cu băgare de seamă, se aşază pe rădăcina groasă a unui stejar găunos. Şahrokh priveşte împrejur. E primul, i se pare, care s-a aventurat până aici. Crângul e atât de încâlcit, că e aproape cu neputinţă să treacă. Nici unui om, nici unui animal nu i-ar trece prin minte să se afunde în acest tufăriş. Oare e în inima pădurii? Aproape de vreo casă de om? E dimineaţă ori seară? Nu ştie mai nimic. Tot ceea ce poate spune e că nu s-a făcut încă întuneric şi că n-a dat până acum de vreun sat. Pădurea îl atrage şi îl înfricoşează deopotrivă. Trunchiurile s-au acoperit cu o iederă de culoarea fisticului. Frunzele moarte, în descompunere lentă, au format un humus unde se înmulţesc ierburi sălbatice tinere. Domneşte un miros de cavernă umedă, miasma puternică de animal a frunzelor putrezite, sub care mişună o mulţime de insecte mărunte, de scarabei negri şi cenuşii. O puzderie de ţânţari mari se rotesc în dezordine pe deasupra; picioarele lor lungi, talia mică, aripile lor scânteietoare se văd clar în razele soarelui. Izvorul se varsă într-un soi de mic bazin rotund, acoperit cu mâl şi frunze moarte. Stăruitor, bule minuscule se sparg la suprafaţă, în timp ce firicelul de apă curgătoare ţâşneşte limpede şi strălucitor prin bolovăniş.

Şahrokh se apleacă, îşi îngroapă mâna stângă în scobitură şi se lasă mângâiat de răcoarea apei. Senzaţia se împrăştie în tot trupul ca un fior electric. Simte cum îi trece oboseala.

Iată, au trecut cinci zile de când rătăceşte la voia întâmplării prin pădurea de la Harāzpey. E rănit la braţ. Să fugă? Să meargă într-un sat? Peste poate! Ce sat au lăsat în picioare mongolii ăştia care au distrus tot? Ca alte mii, rătăceşte prin pădure. Viaţa s-a terminat de acum pentru el. N-a mai rămas viu decât ca să-şi ispăşească pedeapsa. Dorinţa lui e satisfăcută. Cine ştie? Poate că la liziera pădurii unii dintre acei sălbatici încă îl pândesc! Ce contează?… Să mori, să fii devorat de şerpi, adulmecat de potere, ros de furnici… De-acum încolo nu mai simte nimic; nu mai are pe nimeni de iubit. Inima lui era mai bună decât inima lui Golşād? Sângele lui, mai colorat? Ce-i pasă dacă ar fi mâncat de tigru? E oricum mai bine decât să cadă în mâinile mongolilor! Mai bine decât să vadă din nou boturile lacome ale acelor bestii sângeroase! Mai bine decât să le audă urlând în graiul lor îngrozitor! Mai bine decât să-i revadă pe duşmanii ţării sale şi pe ucigaşii logodnicei sale! Mai ales acest gând din urmă îl chinuia la nebunie. Are fără încetare sub ochi scena atroce, iar strigătele sfâşietoare ale lui Golşād îi răsună şi acum în cap.

Da, o văzuse în uşă, goală cum o făcuse mama ei, sufocată în braţele brutei cu sânge turcesc. Tânăra se zbătea şi-şi întindea braţele mici spre el: „Şahrokh, ţipa ea, Şahrokh! Unde eşti? Ajutor!“.

Bărbatul avea ochi alungiţi ce aruncau scântei, faţa strâmbată de un rictus, pomeţii ieşiţi în afară, nasul parcă înfundat în faţă cu o lovitură de ciocan. Părul împletit îi spânzura pe spate ca o coadă de vacă. Şi ce râs oribil!

Şahrokh scosese sabia din teacă şi se aruncase ca un nebun, dar un alt mongol, ascuns cine ştie unde – era fratele sau complicele?… semănau foarte mult –, îi imobilizase braţul la spate. Şahrokh n-a apucat să facă măcar o mişcare, că s-a trezit cu braţele legate şi cu o cârpă îndesată pe gât. Atunci sinistrul individ cu ochi asiatici, cu chip de sălbatic, a aruncat pe covor trupul strivit al lui Golşād, izbucnind într-un râs monstruos. Apoi, scoţând spada, a înfipt-o în ochii tinerei. Încăperea se cutremura de urletele celei torturate. Şahrokh asistase neputincios la spectacol: ochii scoşi şi urechile tăiate; sângele ţâşnind; sabia înfiptă apoi în burtă. Era el însuşi orbit de durere, dar auzea bolborosind râsul mongolului; văzuse sângele ţâşnind şi auzise horcăitul înăbuşit şi zvârcolelile lui Golşād. Când a deschis ochii din nou, l-a văzut pe hidosul personaj cu mustăţile căzute şi ochii oblici injectaţi. Mongolul râdea şi se bucura la vederea sângelui împroşcat ce îl îmbăta. Degeaba Şahrokh se tot zbătea, parcă era înţepenit într-o menghină. Iar apoi i s-a părut că se întunecă, în timp ce un fum gros pătrundea prin fereastră. Limbile de foc ce se strecurau de la casa vecină aruncau asupra acelei privelişti a ororii o licărire roşiatică.

Mongolul şi camaradul său, cu feţe purpurii şi lucind la lumina flăcării, au tras apoi cu mâinile însângerate un sac până la fereastră. Unul dintre ei s-a năpustit atunci asupra lui Şahrokh, cu sabia în mână. De ce nu-l omorâse? De ce oare nu murise odată cu logodnica lui? Dar nu! Nu suferise încă pedeapsa… pumnalul lui nu se mânjise până acum de sângele murdar al duşmanului său… Cu un zgomot asurzitor, uşa fu spartă. Mongolul a alergat la fereastră şi cu ajutorul complicelui său a aruncat sacul jos. Şahrokh văzuse în lumina focului cum se îndepărtează siluetele lor înspăimântătoare, umbra gigantică ridicată, ca aceea a unui div care ar fi sărit pe fereastră, pentru a dispărea în foc şi fum. Patru oameni au răsărit brusc în încăpere prin uşa prăbuşită, agitându-şi săbiile în aer. Printre ei, Şahrokh l-a recunoscut pe Anuşeh, vărul lui, şi pe Paşutan, vechiul său prieten, care s-au repezit să-l dezlege. Fără să mai aştepte, şi-a scos tunica şi a învelit trupul gol şi zdrobit al lui Golşād. Tânăra era lac de sânge, un sânge cald şi vâscos ce-i curgea încă din venele tăiate. Trupul sfârtecat tremura ca sub efectul convulsiilor. Ce se vedea era de nesuportat. Un fum greu intra prin deschizătura ferestrei, umplând încăperea cu un nor sufocant. Focul se întinsese peste tot. Se auzea cum trosnesc tavanele, prăbuşindu-se peste strigăte şi gemete.

Paşutan, cu faţa în flăcări, ud leoarcă, a privit trupul lui Golşād, apoi pe Şahrokh, şi a şuierat furios printre dinţi:

— Erai aici… Cum ai putut?…

Golşād era sora lui Paşutan. Dar apoi, cântărind fulgerător suma suferinţelor şi torturilor îndurate de prietenul său, Paşutan lăsă capul în jos şi tăcu, ştergându-şi sudoarea de pe frunte.

Chiar atunci, în foc, vacarm şi sânge, Şahrokh jurase să răzbune trupul lui Golşād, sângele ei cald încă; le promisese propria pedeapsă duşmanilor patriei sale, acelei rase de divi şi monştri făcute doar să jefuiască, să ucidă, să ardă şi să tortureze. Chiar în clipa aceea a luat o astfel de hotărâre. Şi tocmai jurământul de răzbunare l-a readus la viaţă. Da! Voia să rămână viu; pentru a-l omorî pe mongol.

Şahrokh şi tovarăşii lui şi-au schimbat atunci strategia. Până în ziua aceea, ştiuseră să-şi păstreze obiceiurile şi tradiţiile sub jugul arabilor. Gândirea lor nu se pervertise. Dar de data asta, înfuriaţi de tirania cuceritorilor, au aţâţat revolta contra lor. Crezuseră chiar că văd în invazia mongolilor un drum al speranţei, o şansă ce le putea permite să termine tot acum cu seminţia arabă. O lăsaseră mai moale văzând cum se revarsă acel popor carnivor cu faţa galbenă, acel popor amestecat şi barbar, vrăjmaş al oricărei libertăţi; acei monştri cu ochi alungiţi care aduseseră ştiinţa torturii la cel mai înalt grad; acea rasă abjectă, meschină şi vulgară, care nu ştia altceva decât să prade, să dea foc, să pustiască. Mongolii erau duşmanii oricărui om, oricărui animal, ai întregii omeniri.

Şahrokh, în răzbunarea lui, stabilise ca mai întâi să le asasineze căpetenia, un hrăpăreţ ce răspundea la numele de Habenuyan… Şokhāgotu… ŞokhāgotuKhān! Nu! Nu era nici unul dintre numele astea. Era un nume atât de complicat, atât de grotesc, că Şahrokh îl uitase. S-a rânduit în fruntea unui grup de şase cavaleri, aleşi dintre camarazii lui. În ziua hotărâtă, şi-au legat caii în pădure şi s-au ascuns pentru ambuscadă. Şahrokh aflase că mongolul ieşea în fiecare zi din corturile lui de pâslă, escortat de o trupă de zece călăreţi, pentru a-şi face rondul prin oraş. Aveau toţi aceeaşi înfăţişare, aceeaşi carnaţie. În loc de haine, se îmbrăcau cu piei de câine şi de urs cusute, ce miroseau respingător. Doar căpetenia lor se distingea printr-un turban roşu, al cărui capăt îi cădea pe umăr.

Un zgomot de copite se auzi de departe. Camarazii aşteptau în hăţişuri, cu sabia în mână. Lui Şahrokh inima îi bătea de bucurie şi de teamă. Băgă două degete în gură şi fluieră. La semnal, cei şase bărbaţi se aruncară pe cai şi se avântară la atac, cu săbiile pregătite. Doi mongoli fură smulşi de pe cai şi aruncaţi la pământ, pe când ceilalţi opt făceau cerc în jurul lor. Săbiile străluceau în soare. Un nor de praf s-a ridicat în curând în aer. Se auzeau ţipete înfricoşătoare. Peste umăr, Şahrokh zări turbanul roşu. Se năpusti spre el. La prima ciocnire, amândoi şi-au pierdut spada. Şahrokh simţi că fusese rănit din spate, tăiat la braţul drept. Cât ai clipi, cu mâna stângă îşi scoase pumnalul din teacă şi-l împlântă în burta mongolului. Acesta începu să urle ca un şacal: imediat, cu un strigăt sălbatic, omul cu şalul roşu căzu de pe cal.

Şahrokh îşi reamintea scena ca şi cum se întâmplase abia de-o oră.

De îndată ce mongolul s-a prăbuşit jos, calul lui Şahrokh s-a cabrat de frică şi a pornit în goană cu tot cu călăreţ, în timp ce alţi doi mongoli îl urmăreau la galop, urlând. Apoi nu-şi mai amintea nimic…

Când a deschis ochii din nou, în inima pădurii, Şahrokh a constatat că şi el fusese azvârlit din şa. O galerie de ramuri şi liane îl ţinea prizonier. Un firicel de sânge negru, gros îi picura din braţ, atrăgând spre el coloane de furnici. Trupul îi era inert, iar capul, cuprins de ameţeli. Şahrokh şi-a sfâşiat tunica. Nu fără greutate, a prins un capăt între dinţi şi s-a chinuit să-şi panseze rana, ajutându-se de braţul stâng ca să facă un nod. Durerea era atât de puternică, că a fost cât pe-aci să-şi piardă iarăşi simţirea. Dar pe loc, lupta împotriva mongolilor revenindu-i în minte, nu se mai abţinu să surâdă – un surâs învingător – la gândul că se răzbunase. Oare cei şase camarazi muriseră? Fuseseră ucişi toţi duşmanii lor? E posibil să fi pierit sub perfidele lovituri ale acestor monştri? Ce importanţă mai aveau toate astea, când Golşād fusese tăiată bucăţele sub ochii lui, când trupul i se prefăcuse în cenuşă? Totuşi se răzbunaseră, el şi pământul din vechime, pe-aceşti străini. Făcuse tot ce putuse împotriva invadatorului, împotriva acestor hoţi şi asasini! Îşi încheiase socotelile. Putea fi mândru de el.

De cinci zile, rătăceşte rănit la braţ, prin pădure, croindu-şi drum prin desişuri şi mlaştini. Când noaptea cade dintr-odată peste pădurea nemărginită, se refugiază tremurând în scorbura vreunui copac sau în fundul unui hăţiş, fără să-şi poată afla odihna. E înfricoşat de ţipetele animalelor, de mârâitul tigrului, de ramurile ce trosnesc. Rana îl arde, junghiurile îi sfâşie braţul. Şi, chiar dacă n-ar exista toate astea, ar fi fost suficiente înţepăturile de sepel, muştele uriaşe ce se înverşunează împotriva lui. Câteodată adoarme în plină zi pe o creangă. Dar iată că astăzi, la capătul puterilor, se prăvălise în acest loc înconjurat de un zid gros de verdeaţă: pădurea adâncă şi sălbatică. Peste tot, doar frunze uriaşe şi liane pestriţe, verde-pal, verde-închis, purpurii. Unele acoperă flori frumoase, în timp ce tijele lor plăpânde se îndoaie sub greutatea seminţelor şi fructelor. Păsări ciripesc, animale sălbatice gem sau sfâşie aerul cu ţipetele lor. Dar de îndată ce aerul se încălzeşte din nou, totul amuţeşte pe neaşteptate. Prin rămuriş, Şahrokh zăreşte un colţ de cer al cărui lapislazuli e atât de intens, încât ochiul oboseşte să-l contemple. În faţa naturii, se simte slab şi fără apărare. O natură de o frumuseţe înşelătoare şi fatală ce-l împresoară din toate părţile, cu capcanele şi torturile ei; ce gâfâie cum ar face o muribundă, înghiţind cu lăcomie seva întregii vieţi. Şahrokh îşi scoate pumnalul. Numele îi e gravat pe lamă cu litere pahlavi. Îşi aduce aminte de tatăl său, de figura lui palidă, de barba sa închisă la culoare. Tatăl e întins pe un pat; două făclii de ceară ard la căpătâiul său pe o masă. Fratele lui şi el se apropie plângând. Tatăl îi priveşte cu insistenţă. Apoi, cu preţul unui efort straşnic, se ridică pe jumătate şi le spune: „De ce plângeţi? Plânsul e darul femeilor! Vai! Iată-mă murind în patul meu, eu, care n-am avut decât o singură dorinţă, să pier pentru pământul meu natal, Iran! În schimb, voi, voi sunteţi nădejdea urmaşilor mei. Strămoşii noştri şi-au dat viaţa ca să rămână liberi. Singura mea nădejde e că atâta vreme cât vă va curge sânge-n vine, până la ultima suflare, nicicând să nu lăsaţi Iranul în mâinile străinului. Să-l îndrăgiţi, pământul acesta al Iranului!“. În sfârşit, întorcându-se către Şahrokh, îi porunceşte: „Ia acest pumnal de la centură şi păstrează-l în amintirea mea“. Arma aceea, Şahrokh o poartă la rândul său de ani buni şi cu ea îşi săvârşeşte răzbunarea.

Şahrokh vrea să taie cu vârful pumnalului ţesătura ce înfăşoară rana de la braţ. Dar, de la prima mişcare, durerea e cumplită. E o arsură atât de pătrunzătoare, atât de chinuitoare, că renunţă să-şi ridice braţul. Îşi spală mâna stângă în apa izvorului; se stropeşte şi bea o înghiţitură. Bagă apoi mâna în buzunar, de unde scoate un pumn de bace sălbatice. Aflase de mai multă vreme de aceste fructe. Esfandyār, bătrânul slujitor al tatălui său, îi ducea altădată la plimbare, pe el şi pe fratele lui. Pe drum, le vorbea despre călătoriile sale, despre oameni din vechime. Într-o zi, le-a adus câteva astfel de fructe mici; cel care semăna cu o moşmoană se numea kenes, iar biluţa roşie şi acră se numea velik. Însă când mama le-a văzut în mâinile lor, le-a luat imediat dojenindu-i: „Nu aveţi voie să mâncaţi aşa ceva! O să vă doară burta“. Fratele său recuperase câteva din pârâu, ronţăia una, iar mama l-a lovit cu dosul palmei.

Iată că au trecut cinci zile de când Şahrokh se hrăneşte cu aceleaşi fructe şi încă nu-l doare burta! Are o mână întreagă, le bagă în gură. Mestecă, încruntă din sprâncene, scuipă sâmburii. Dar fără poftă. Capul îi e greu, fruntea îi arde. Vâră din nou pumnalul în teacă, îşi scufundă picioarele în apa de izvor, iar cu mâna stângă se scarpină de înţepături. Oglinda tremurândă a undei îi reflectă o imagine terifiantă: o faţă cadaverică, năpădită de o barbă sălbatică, păr în dezordine, ochi buimăciţi în care dansează un licăr de nenorocire.

Şahrokh e atât de tulburat, că nu mai înţelege ce i se întâmplă; priveşte cu o figură uimită în jurul lui: lângă un copac desluşeşte o pasăre moartă. Aripile colorate, atât de bine conturate, se desprinseseră de trup. Valuri de insecte şi de furnici se furişaseră până la el. Cu o poftă feroce făceau corpul bucăţi-bucăţele, punându-şi în mişcare necruţătoarele mandibule.

Din toate părţile, pădurea îl închide pe Şahrokh între pereţii ei lugubri. Iedera agilă se caţără peste tot pe ramuri; lipindu-şi buzele puternice de tulpini fragile, ea bea seva cu lăcomie. Câteva clipe, e o linişte apăsătoare. Sub greutatea aerului, braţul lui Şahrokh arde; sudoarea îi curge şiroaie pe trup, iar capul îi ţiuie. Nu mai poate. Aruncă din nou o privire în jurul său, dă din cap, înjurându-l pe Ahriman şi blestemând natura; natura asta vicleană, sursă a tuturor relelor: ciumă, cancer, holeră… Mongoli.

În lumina soarelui, un nor de insecte de toate felurile, ţânţari de toate mărimile se învârt pe deasupra izvorului. Par a se bucura dinainte de ospăţul promis. Aerul vibrează de foşnetul aripilor lor. Pământul umed e presărat cu muşchi, flori efemere fără miros. Şahrokh se ridică, apoi se târăşte până la piciorul copacului. Cercetează atent scorbura: un om ar putea cu uşurinţă să stea în acel buştean bătrân. Fundul e tapisat cu frunze moarte. Ridică de jos o creangă şi mătură frunzele, mărăcinii, crengile. Capătul băţului său atinge în sfârşit nisipul adus aici de umflarea apelor, strâns de-a lungul vremii. Câţiva scarabei, temându-se pentru viaţa lor, evadează într-o scânteie purpurie. După ce a curăţat tot, Şahrokh intră în scorbură şi se aşază. De-a lungul crăpăturii ce despică arborele, ciuperci de buturugă îşi etalează pălăriile lor moi şi cenuşii. E un bun refugiu. Şahrokh, cu braţul rănit, n-ar fi putut găsi ceva mai bun. Ceea ce îl miră, totuşi, e că frica sa a dispărut de tot. Au dispărut tigrii şi panterele. Dimpotrivă, parcă nu aşteaptă mai mult ca ele, acum, ca să-şi pună capăt suferinţelor. Trupul îi e slab, dar spiritul, curajos. Şahrokh contemplă deasupra lui bolta de crengi ce îl apără cu bunăvoinţă. Nu s-a scurs nici un minut, şi se simte deja conformându-se acestei naturi căreia îi soarbe liniştit aerul umed şi plăcut ce-şi trimite până la el suflarea prin frunziş.

Şahrokh se reazemă de peretele copacului: e acum la doi paşi de moarte. Corpul i s-a acoperit cu o sudoare rece. Îşi plimbă ochii buimaci. Puţin câte puţin, sângele îi îngheaţă în vine. Pleoapele slăbesc din nou. Vede cum i se rotesc dezordonat prin faţă cercuri roşii, mov; ele dansează, iar lumina lor se imprimă dureros pe pupilele sale.

Încet, Şahrokh ridică braţul stâng şi îşi înfundă faţa în el. Gândurile devin din ce în ce mai confuze. Uită pentru o clipă de braţul ce-l doare şi-şi aminteşte de ziua cu furtună…

Se plimbă cu Golşād de-a lungul orezăriilor. Golşād suflă într-un fir de iarbă, apoi râde în hohote de sunetul nostim pe care-l produce. Şahrokh îşi reamintea vioiciunea ochilor ei. Arcul sprâncenelor, trandafiriul obrajilor, muşchii trupului zvelt ce se conturau sub mătasea rochiei… O luase de mână pentru a trece dintr-o săritură pârâul, când tunetul a bubuit în cer, chiar înainte de ploaie. Aerul se încărcase cu brumă. În jurul lor, ploaia începuse să cadă, formând în curând băltoace, în care piereau mii de picături.

Înspăimântată de bubuitul tunetului, Golşād se lipise de el. Apoi s-au refugiat amândoi în cabana cu acoperiş de paie. Şi s-au privit în ochi. N-aveau nevoie să vorbească; puteau citi totul unul în privirea celuilalt, puteau descifra totul în tremurul vocii lor. Pentru întâia dată, s-au îmbrăţişat. Şahrokh a simţit pe obrazul lui buzele fierbinţi ale lui Golşād. Pe urmă, când ploaia a încetat, a condus-o pe tânără acasă. Mama ei, femeie dintr-o bucată, cu părul argintiu, zâmbetul silit, alergase în întâmpinarea lor, atât de tare se îngrijorase.

Nici nu s-au şters bine amintirile acestea, c-a revenit respingătoarea siluetă a mongolului, cu sabia în mână, ce râde înfricoşător lângă trupul lui Golşād, torturat, făcut bucăţi, într-un lac de sânge. Şahrokh se înfioară: în încăperea cuprinsă de flăcări şi fum, se întinde umbra gigantică a demonului, din cale-afară de mărită, apoi ea dispare într-un nor de cenuşă. Braţul stâng al lui Şahrokh se loveşte în cădere de mânerul pumnalului. Instinctiv, pune mâna pe el hotărât, în timp ce un zâmbet dureros îi înfloreşte pe buze. E acelaşi pumnal cu care l-a răpus pe acel Ahriman străin, acel chip sângeros cu ochii alungiţi… acelaşi pumnal pe care tatăl său i l-a încredinţat pe patul de moarte. Şahrokh, prins de o convulsie subită, vrea să-şi scoată capul din ascunzătoare, însă acum e prizonier în burta copacului.

Ochii i se închid într-un surâs: un zâmbet de fericire deplină.

Primăvara următoare, doi tăietori de lemne străbat pădurea din Māzandarān, cu topoare pe umăr. Cel mai tânăr taie crengile ce-i împiedică să treacă. Sleiţi de oboseală, ajung în cele din urmă la izvoraş şi se grăbesc să se aşeze pentru a se odihni puţin. Pe neaşteptate, cel bătrân păleşte. Îşi împinge tovarăşul cu cotul şi îi arată stejarul crăpat:

— Oh, nenorocire! Păzea!

În fundul trunchiului despicat, stă de veghe scheletul unui om aşezat, al cărui cap, prins în menghina copacului, râde înfricoşător. Cei doi bărbaţi înaintează tremurând. Lângă oasele picioarelor, zace un pumnal cu mâner de fildeş.

— Dumnezeu să-i primească sufletul! spune bătrânul.

Acesta se apleacă şi trage spre el pumnalul, ajutându-se de coada toporului. De parcă i-ar fi teamă ca moartea să nu-l prindă de încheietura mâinii. Îl ia pe tovarăşul său de braţ şi amândoi se îndepărtează în grabă, aşa cum veniseră. Au privit în urmă abia în clipa când apucau drumul prin mijlocul desişului: în scorbura stejarului, craniul râdea în continuare, cu dinţii semănând toţi cu nişte pietricele.

Bătrânul îl trage pe tânăr de mânecă şi îi şopteşte:

— Să mergem! Asta-i umbra mongolului!