© 2017 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6809-0

ISBN PDF: 978-973-46-6810-6

ISBN print: 978-973-46-6772-7

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: © Quint Buchholz, Carl Hanser Verlag 2001

Foto autoare: Maria Balabaş

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

ANA MARIA SANDU a debutat în 2003 cu volumul Din amintirile unui Chelbasan (Editura Paralela 45), reeditat în 2013 la Editura Art. Cartea a fost tradusă în limba franceză în 2010 cu titlul L’écorchure. În 2006 a publicat la Editura Polirom, în colecţia „Ego. Proză”, romanul Fata din casa vagon, iar în 2010 romanul Omoară-mă! Acesta din urmă a fost tradus în limba italiană (Uccidimi, Aìsara, 2012), iar în 2017 va apărea în limba maghiară, la Editura Vince Kiadó Kft. În 2013 a publicat Aleargă (Editura Polirom). Actriţa Nicoleta Lefter şi coregrafa Silvia Călin au făcut, pornind de la text, un one woman show cu acelaşi titlu. A mai publicat texte în antologiile Cartea cu bunici, Bookătăria de texte&imagini, Iubire 13, Prima dată, Nouvelles de Roumanie, Rumänien heute. A coordonat volumul Cu ochii în 3,14, o antologie Dilema veche, apărută în 2015 la Editura Humanitas. Trăieşte la Bucureşti. Este redactor la revista Dilema veche.

„Femeia care eram pe atunci nu ţi-ar spune-o, recunosc, cine a spus-o este femeia care sînt astăzi, Vom vedea atunci ce va avea de spus femeia care vei fi mîine, Mă pui la încercare, Ce idee, cine sînt eu să te pun la încercare, viaţa decide lucrurile astea, Un lucru l-a şi decis.“

José Saramago, Eseu despre orbire

Blocul cu patru etaje

Oricine ar fi trecut pe lîngă blocul cu patru etaje şi ar fi văzut că apartamentul de la parter comunică printr-o uşă din sticlă cu grădina de flori din faţă ar fi zis că trebuie să fie tare plăcut să locuieşti acolo.

În 1959, cînd cele 15 familii au pus mînă de la mînă şi au construit clădirea, inginerul Pop şi arhitectul Ionaşcu au venit hotărîţi să-şi adjudece cele mai spaţioase apartamente, cel de la parter şi cel de la etajul 1. Nu negociaseră preţul. Acestea fuseseră condiţiile ca să se apuce de lucrare. În toamna anului 1960, pe strada îngustă au parcat furgonete încărcate cu mobile şi Dacii burduşite cu saci de rafie, legaţi cu sfoară la gură, care se revărsau din portbagajele deschise. Noii proprietari s-au mutat pe rînd în imobilul încă neterminat. Lipsa liftului au resimţit-o din plin şi cîte unul mai scăpa cîte o înjurătură, de sub mînerul unui fotoliu sau al unui aragaz. În scurt timp, după ce au făcut socotelile şi li s-a mai cerut cîte o sumă suplimentară pentru finisaje, au descoperit că domnul Pop îi cam furase. Politicos şi cu metodă. De fiecare dată cînd l-au tras la răspundere, el a ridicat din umeri şi le-a zîmbit larg, semn că era prea tîrziu să mai poată schimba ceva.

Doamna Pop purta deux-pièces-uri cu fuste cambrate pe şolduri şi tocuri înalte şi de abia îşi saluta vecinii. „Neamuri de traistă“, le zisese într-o zi doamna Mola şi cu ştampila asta au rămas pînă la moarte. Ea n-a părut niciodată cu adevărat deranjată.

O vedeau uneori cum stă pe treptele de marmură, cu o foarfecă în mînă, şi verifică fiecare trandafir în parte, înainte să-l taie şi să-l pună în vază. Umbla ziua în amiaza mare într-o cămaşă de noapte albă, lungă şi transparentă, peste care îşi punea un halat de catifea de culoarea vişinei putrede. Nu şi-l strîngea niciodată. Privirea semiadormită, pitită în spatele unor gene lungi, de starletă, îi făcea pe bărbaţi să viseze partide de amor de fiecare dată cînd o salutau cu voci piţigăiate şi îi spuneau „sărut’ mînuşiţele, doamna Tanţi“. Şi asta s-a întîmplat pînă tîrziu. Papucii de casă înalţi, de satin, cu un ciucure de blană în faţă, îi dădeau un aer de doamnă. Bărbaţii au căzut în capcană, dar soţiile lor au ştiut prea bine că nimic nu era adevărat şi că distinsa doamnă Pop, cu buclele ei negre, impecabile, se căsătorise cel mai probabil din interes cu mai vîrstnicul domn inginer, care plecase de acasă, îşi lăsase nevasta şi uitase de cei doi copii.

Tanţi n-a lucrat niciodată. Avea tot timpul din lume să se aranjeze şi se purta cu toţi vecinii ca şi cînd ar fi fost acolo doar pentru a-i face ei nişte favoruri. Pe care nici măcar nu trebuia să le ceară, i se ofereau pe tavă. Aşa se întîmplase şi în toamna în care doamna Pop s-a apucat de conserve pentru iarnă. Borcanele ei preţioase, fierte la bain-marie, aveau nevoie de un spaţiu de depozitare. Domnul Costea i-a cedat în anul acela boxa lui şi a meşterit şi nişte rafturi de lemn pe care să le poată aranja ca lumea. I-a oferit un borcan de zacuscă, pe care scrisese cu mîna ei data, şi omul s-a simţit în al nouălea cer. La fel s-a întîmplat cu locul de parcare: domnul Zan a renunţat la el fără să stea pe gînduri. A ştiut că va avea scandal acasă cu consoarta, dar nu i-a păsat. Putea, în sfîrşit, să facă ceva pentru draga de Tanţi.

În primii ani de convieţuire în bloc, oamenii s-au obişnuit treptat cu sunetele clădirii. Pereţii păreau cam subţiri. Dar asta era o problemă cu care ar fi putut să trăiască. Efectul de pîlnie care se crea în dreptul scărilor le-a dat însă mari bătăi de cap. Orice ceartă conjugală ajungea şi în casele celorlalţi. Scîrţîiturile, ţipetele, strănuturile în cascadă, toate se plimbau libere, în sus şi-n jos, pe casa scărilor. Un timp le-a păsat. Şi au încercat să-şi ducă vieţile în linişte şi pace. Să-şi reprime furia şi nemulţumirile. Să înghită în sec de frică să nu se audă ce-şi reproşează. Să bea cu măsură şi să nu spună ce au pe suflet. Să ţină totul sub obroc. Nimeni n-ar putea să spună cine a cedat mai întîi.

După ce s-au auzit primele strigăte, toţi s-au simţit eliberaţi. Geloziile şi frustrările vieţii de cuplu, amantlîcurile descoperite, ritmul îngrămădit al zilelor, problemele cu copiii şi cele de la serviciu s-au îndesat în sacul acela cu ecou. A fost ca o mare sărbătoare a blocului, de la care doar ghirlandele au lipsit.

Au început să socializeze, şi-au petrecut revelioanele la mesele din sufragerie şi fiecare venea cu cîte un platou cu salată de boeuf sau cu ouă umplute, se invitau la aniversări şi la onomastici. Tanţi a rămas un subiect fierbinte: „Ce, crezi că nu te-am văzut cum o dezbrăcai din priviri?“, se mai auzea cîte o nevastă furioasă şi era clar cine era personajul feminin cu care îşi tachina soţul.

În acelaşi timp, sunetele de juisare, încă dese, care răzbăteau de dincolo de uşa pe care scria „Familia ing. Pop“, îi ţineau pe toţi la distanţă. Chiar dacă părea greu de crezut şi uşor nedrept, bărbatul acela pleşuv, chel şi cu faţă de bufniţă o făcea fericită.

Chiar dacă s-au mai certat, nu s-au iscat în bloc conflicte majore. În dimineaţa în care Tanţi a ieşit, îmbrăcată în negru din cap pînă-n picioare, cu un decolteu generos, asortat la nişte dresuri cu dungă la spate, şi i-a anunţat de sub pălăria ei cu boruri mari: „soţul meu a făcut infarct“, toată lumea a înlemnit. Pe moment n-au îndrăznit să se gîndească cum se întîmplase, deşi toţi şi-au imaginat arma crimei. Scenariul în care el îşi dăduse obştescul sfîrşit, îndeplinindu-şi obligaţiile conjugale, a cunoscut mai multe variante. S-au întrecut în amănunte. Ea era deasupra sau el? Unde o făcuseră? Cum descoperise femeia că el o mierlise? Şi, oare, în ce moment se oprise? Tanţi, sărăcuţa, cît de tare s-o fi speriat? O avea coşmaruri?

Fără vocea ei în extaz, care răzbătea de la parter pînă la patru de cîteva ori pe săptămînă, la cele mai diverse ore, atmosfera devenise destul de mohorîtă. Văduvei îi stătea bine în doliu şi ieşea des. Nu trecuseră mai mult de şase luni, cînd Tanţi i-a spus doamnei Mola:

— De luna viitoare mă treceţi cu două persoane. Vine la mine un nepot, student la Politehnică.

Un băiat înalt şi ochelarist şi-a făcut apariţia şi s-a instalat în apartamentul familiei Pop. Vecinii şi-au zis că, poate, Tanţi o avea probleme cu banii, deşi Zanii, care le fuseseră cei mai apropiaţi, băgau mîna în foc că inginerul lăsase totul în ordine: apartamentul, maşina şi cecurile le pusese pe numele femeii.

L-au îndrăgit pe Dan. Li se părea respectuos şi se gîndeau ce bine că-i ţine femeii de urît. Duminică seara mergeau împreună la Ateneu sau la film. Tocurile ei cui se auzeau pînă sus. El îi oferea braţul şi ea, cu aceeaşi privire somnoroasă, îi mulţumea şi ieşeau agale pe Magheru. Singurul zgomot nou, pe care locatarii încă nu-l identificaseră, era un fel de scheunat de cîine care venea imediat după un scîrţîit de pat. Doamna Costea a stat cu urechea ciulită, ba chiar a deschis uşa şi a ieşit pe hol, iar apoi le-a dat vestea şi celorlalţi: „Tanţi are o aventură cu tînărul care stă la ea“.

Fiecare dintre bărbaţi a sperat în secret că, poate, Tanţi ar putea să-l aleagă pe el s-o consoleze. Iar ţărănoiul acela se instalase şi le stricase toate planurile. Au rostit cuvinte grele împotriva femeii. Au făcut-o destrăbălată şi s-au revoltat că profită de tinereţea lui Dan, că se foloseşte de un suflet nevinovat pentru propriile plăceri. Au vrut chiar s-o reclame pentru moravuri uşoare, dar tot doamna Costea şi i-a luat apărarea:

— Tanţi e singură, poate să facă ce vrea! Ce drept aveţi voi să staţi la fundul ei?

Au tăcut şi au înghiţit în sec. Şedinţa de bloc avusese un singur punct pe ordinea de zi şi acela fusese dezamorsat de madam Ela Niculescu. Negul de pe bărbie i se mişcase în sus şi-n jos de cîteva ori, iar bărbatu-său, ditamai medicul, nu-şi ridicase ochii de pe mozaicul podelei. Numărase romburile minuscule, în ordinea asta: întîi pe cele bej, apoi pe cele gri.

Niculescu nu sufla în front şi asta ştiau toţi despre el. Adevărul e că, dacă ar fi stat în aceeaşi casă cu ea, probabil că cei mai mulţi ar fi făcut la fel. Cînd se enerva şi ţipa la el, toţi se rugau, de prin casele lor, ca nu cumva să-i răspundă. Joasele şi înaltele glasului ei de profesoară treceau prin plafoane cu o viteză incredibilă. Aşa că nu s-a încumetat nimeni s-o contrazică. Ba, din contră, doamna Zan şi doamna Mola i-au dat dreptate, în cor, doamnei Ela. Că Tanţi se hîrjonea cu un băiat tînăr era pentru ele o răzbunare femeiască, iar asta le-o făcea, în sfîrşit, simpatică.

Deci se putea. La o adică, orice femeie văduvă avea dreptul să-şi refacă viaţa cum voia, asta fusese concluzia serii.

După ce uşile apartamentelor s-au închis şi yalele au fost întoarse pe dinăuntru, zgomotele s-au stîrnit concomitent. Întîi s-au auzit Zanii. Madam Coca a ridicat vocea preventiv, înainte de a intra cu consortul în casă. Domnul Zan, gelozit de o viaţă întreagă, s-a aşezat la masă şi a continuat să-şi toarne în pahar din căpşunica adusă de un văr de la ţară pînă spre miezul nopţii. A mai lovit de cîteva ori cu pumnul în masă, ca s-o oprească pe femeie să-l toace la cap, şi a fumat ţigară după ţigară, pînă i s-a făcut somn, s-a întins pe canapeaua din hol şi a adormit îmbrăcat.

Costea ştia să dea doar ordine şi nu-şi ajuta niciodată nevasta. „Dacă ai da şi tu odată cu aspiratorul sau ai duce gunoiul, ţi-ar cădea mîinile? Sau rangul!?“, i-a strigat ea şi a trîntit uşa de la bucătărie.

De la Duplenkova, despre care spuneau că-i filează o lampă, se împrăştiau milioane de trandafiri roşii, cîntaţi de Alla Pugacheva. Cîteodată o mai compătimeau: „Ce pumni a mai încasat, săraca, de la nebunul ăla de bărbatu-său!“. Altă dată, cînd îi scotea din sărite, o dădeau dracului cu războaiele ei împotriva pisicilor, că asculta muzică pînă tîrziu sau curăţa uşa cu motorină, de mirosea în tot blocul atît de tare, încît îţi venea să-ţi verşi maţele. De la doamna Mola, ca de obicei, nici un sunet. Niculescu a fost de gardă în seara aceea, aşa că nu i-a reproşat nimeni nimic. De sub uşa apartamentului lor a ieşit pe scară fum de ţigară. Toţi ştiau că e de la Kentul lung al Elei.

După 10 seara, blocul s-a liniştit şi luminile s-au stins ca secerate. Cînd toţi păreau adormiţi, s-a auzit scîrţîitul acela firav şi apoi scîncetul despre care acum ştiau că avea legătură cu Tanţi şi cu tînărul ei pupil. Există o mare probabilitate ca, în noaptea aceea, mulţi dintre locatarii blocului cu patru etaje să fi avut vise erotice comunicante. Despre care, evident, n-a suflat nimeni o vorbă.

Cuplul de la parter a intrat, astfel, într-o legalitate discretă. Dan era tras de limbă şi întrebat despre facultate şi despre părinţi de fiecare dată cînd îl întîlneau în hol, dar el roşea şi mai mult decît un nu sau un da nu scoteau de la el. Tanţi îşi făcea imediat simţită prezenţa în cadrul uşii dacă auzea agitaţie şi îl salva pe băiat, care o tulea repede, ţinînd cu amîndouă mîinile mapa lui de vinilin maro.

Tanţi s-a prăpădit în 1985. Dan a venit de la cursuri seara şi a găsit-o moartă în cadă. A ieşit strigînd pe hol şi toţi s-au năpustit în apartamentul de la parter. În sfîrşit o puteau vedea pe madam Pop goală. Cineva a strigat:

— Ia vedeţi, nu s-o fi răcit apa? Hai s-o scoatem de acolo!

Madam Ela a urcat şi a sunat la salvare. N-a trecut mai mult de o jumătate de oră pînă cînd un echipaj a venit cu o targă şi a luat-o.

Vecinii s-au întrebat dacă Dan n-a avut cumva vreo legătură cu moartea bruscă a lui Tanţi, dar certificatul de deces pe care scria negru pe alb atac vascular cerebral le-a îndepărtat orice bănuială.

Băiatul a continuat să locuiască acolo cîţiva ani. Se învăţaseră cu el, îl întrebau de ce nu se însoară, că e păcat să locuiască singur într-o casă atît de mare. Le spunea mereu că o să vină şi vremea aia. A plantat mai mulţi trandafiri în grădina din faţă şi n-a schimbat nimic din ce lăsase Tanţi în casă. Apartamentul îi revenise printr-un testament scris de mînă şi găsit într-o geantă de piele agăţată în cuier, la vedere.

„A iubit-o! L-a nenorocit pe bietul băiat, nu-şi mai găseşte nici o fată!“, cîrcotea cîte unul dintre vecini. Dar nu-şi băteau capul cu asta. Pe unii dintre ei îi lăsaseră urechile, alţii se învăţaseră atît de bine cu zgomotele, că nu le mai distingeau unele de altele şi, oricum, pe cei tineri care apăruseră în bloc nu-i cunoşteau prea bine.

Dan a anunţat că o să se mute cu viitoarea soţie într-o casă cu etaj şi curte, într-unul din cartierele rezidenţiale ale capitalei. Le-a dat vestea cu puţin timp înainte de a-şi face bagajele. Nici măcar n-o văzuseră pe fătucă, parcă ar fi ţinut-o ascunsă. Au vrut să afle ce planuri are cu apartamentul. Cînd l-au întrebat, le-a spus:

— Îl păstrez. Nu cere de mîncare, iar Tanţi nu m-ar ierta dacă l-aş vinde unor străini.

S-au liniştit şi s-au bucurat pentru el, pentru viaţa nouă care-l aştepta.

„Ce frumos vorbeşte de ea“, au mai zis, dîndu-şi coate.

Omul s-a ţinut de cuvînt. A plătit întotdeauna întreţinerea la timp şi, din cînd în cînd, trecea să deschidă ferestrele şi să aerisească. L-au felicitat cînd le-a spus că i s-a născut primul băiat. Părea că-i merge bine. Avea o afacere cu socrul său despre care vorbise mai mult cu domnul Costea. Se împlinise şi apărea în bloc pus la patru ace.

O perioadă n-a mai trecut pe la apartament. Au întrebat-o pe administratoră dacă mai are veşti de la el. I se născuse şi al doilea copil şi îşi vînduse firma de construcţii.

Pe la jumătatea lui martie, cînd începuse să se încălzească afară, s-a auzit cheia răsucindu-se în broască, în apartamentul lui Tanţi. De atunci, în fiecare dimineaţă, în jurul orei 8, cineva deschidea şi intra. Şi-au imaginat că, poate, Dan închiriase apartamentul. Domnul Zan a sunat-o pe doamna Mola să verifice informaţia. Nu s-ar fi simţit în siguranţă dacă nişte străini ar fi apărut aşa, tam-nesam, în mica lor comunitate fără să fie preveniţi.

— Nici vorbă, m-ar fi anunţat, le-a zis administratora şi pentru moment s-au calmat.

Au început să-l zărească pe Dan, fie cînd venea, fie cînd ieşea. Îmbrăcat elegant, încălţat cu pantofi care făceau zgomot cînd păşea pe mozaicul din hol, bărbatul îşi parca maşina în faţa blocului, cînd găsea un loc liber, sau o lăsa în capătul străzii. Rămînea cam două ore. Niciodată n-a fost văzut sau auzit în weekend. Madam Ela, cu Kentul ei lung, care nu se stingea niciodată, a tras cîteva fumuri şi i-a pus la punct:

— Are o amantă. Iar voi parcă v-aţi fi născut ieri, ce naiba!

Oricît de tare îşi ascuţiseră urechile şi oricît de atenţi ar fi fost la mişcările lui Dan, nu reuşiseră să-şi dea seama dacă era vorba şi de o a doua persoană. Zgomotele mobilelor lui Tanţi le ştiau de-o viaţă. Iar acum, culmea, îi trădau. În afară de duş, nici un alt sunet nu ajungea pînă sus, la ei. Vizitele lui matinale şi regulate îi puneau pe jar. Rar, cînd se intersectau cu Dan pe hol, îl măsurau din cap pînă-n picioare. Zărise cineva vreo femeie? Nu. Şi, în fond, cine şi-ar da întîlniri cu noaptea în cap. Or trăi oamenii în alt ritm, dar chiar aşa, să se vadă la prima oră? Şi zi de zi? Povestea li se părea şi lor cam trasă de păr. Ceva nu se lega.

— Dimineaţa e pentru cafele, nu pentru amante, trăseseră ei concluzia.

Se bucurau cumva la gîndul că poate Ela se înşelase şi nu trebuiau s-o mai vadă cum se înfoaie în pene în faţa lor.

Lucrurile se întîmplau atît de aproape de ei şi totuşi le era deocamdată imposibil să se lămurească.

Niculeasca, rănită în orgoliul ei de Mafaldă, le promisese că o să-l urmărească pe Dan şi n-o să se lase pînă nu află ce se întîmplă. Bărbatul rămăsese la fel de politicos, dar nu se întindea niciodată prea mult la vorbă nici cu ea, nici cu vreun alt vecin.

Într-o dimineaţă, Niculeasca şi-a luat inima în dinţi şi a sunat la uşa lui. Îl văzuse pe geam cînd coborîse din maşină şi intrase în bloc. N-a răspuns nimeni. A aşteptat cîteva secunde şi a apăsat din nou pe butonul soneriei. De data asta şi mai hotărîtă. Trecuse mai mult de un minut pînă cînd s-au auzit primii paşi. Pînă a deschis a mai durat. Femeia nu s-a clintit, avea o misiune. Cînd Dan a apărut în cadrul uşii, doar într-un şort albastru cu dungi vişinii, cu părul ciufulit şi cu ochii cîrpiţi de somn, Niculeasca s-a bîlbîit:

— Îmi cer scuze, Dane dragă, că te deranjez. Am vrea să te întrebăm şi pe tine dacă eşti de acord să renovăm faţada la toamnă. Ai văzut şi tu, e cea mai scorojită de pe stradă.

Bărbatul făcea eforturi să înţeleagă ce vrea femeia de la el.

— Da, da, sigur, doamnă! Anunţaţi-mă şi pe mine cînd începeţi să strîngeţi banii.

După ce şi-au urat „o zi bună“, Niculeasca a ştiut că nu are ce veşti să le dea celorlalţi. Dar asta conta mai puţin.