Irvine Welsh, The Sex Lives of Siamese Twins

Copyright © Irvine Welsh, 2014

First published by Jonathan Cape

All rights reserved

© 2015 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5702-5

ISBN PDF: 978-973-46-5703-2

ISBN print: 978-973-46-5373-7

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: ilustraţie de Radu Diaconu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

IRVINE WELSH s-a născut în 1958, în Leith, o suburbie a oraşului Edinburgh. A renunţat la şcoală la vîrsta de 16 ani, a participat la mişcarea punk din anii ’70, a schimbat mai multe slujbe şi a cîntat în cîteva trupe rock. În 1993, odată cu publicarea romanului Trainspotting, se impune ca unul dintre cei mai de succes autori scoţieni. Încă înainte de realizarea filmului cu acelaşi nume (în 1996), cartea fusese reeditată deja de paisprezece ori. I-au urmat Acid House, Jeg, Porno, Dacă ţi-a plăcut şcoala, munca o să-ţi placă şi mai mult, Varză reîncălzită, Davaiştii, toate apărute la Editura Polirom în numeroase ediţii.

Pentru Elizabeth (din nou)

Trebuie să creez un sistem, altminteri voi fi-nrobit de-al altuia.

William Blake

Partea întâi

Transplantaţi

1

Colonia de leproşi

2-4-6-8. Pe cine admirăm?

Numerele sunt marea obsesie a americanilor. Oare suntem la nivelul celorlalţi? Economia noastră, care se fărâmiţează: rata de creştere, suma cheltuită de consumatori, producţia industrială, GDP¹, GNP², cota acţiunilor la bursă. Ca societate: crime, violuri, adolescente însărcinate, copii săraci, imigranţi ilegal, dependenţi de droguri înregistraţi sau nu. Ca indivizi: înălţime, greutate, şolduri, talie, bust, BMI³.

Dar numărul pe care îl am acum în minte îmi dă cele mai mari bătăi de cap: 2.

Discuţia în contradictoriu cu Miles (1,86 m, 95 kg) a fost banală, da, însă m-a scos atât de tare din sărite, că n-am mai vrut să petrec noaptea în apartamentul lui din Midtown (adică oraşul abandonat). Bulangiul s-a văicărit toată seara că-l doare spatele, ca să se eschiveze de la acţiune, şi-a ţinut-o lungă cu tâmpeniile lui de smiorcăit. Ochii i se umezeau tot mai mult, iar păsărica mea se usca din ce în ce mai tare. Nu e aşa greu de priceput, ce mama naibii! Ba chiar a ţâţâit la mine să tac în ultimele minute ale unui episod din The Big Bang Theory; mă laşi?! În plus, câinele lui chihuahua, Chico, lătra belicos, şi el n-a vrut să-l ducă în altă cameră, zicând că nesimţitul ăla mic şi cu ochi bulbucaţi o să se calmeze repede.

Ei bine, să se ducă-n pizda mă-sii.

Nu i-a prea surâs când am hotărât s-o şterg: a făcut ca un bebeluş îmbufnat, a înţepenit şi şi-a ţuguiat buzele. Gen, fii bărbat, în pizda mă-tii! Unii tipi nici măcar să se înfurie nu sunt în stare. Chico, care a schimbat tactica şi a început să sară la mine în poală, deşi eu îl puneam întruna jos, are coaie mai mari decât el.

Aşa că acum mă întorc în South Beach şi e aproape 03.30. Noaptea a fost frumoasă până de curând – luna suspendată pe cer şi o spuzeală de stele care înfigeau cioburi de lumină în cerul violet-intens. Pe urmă, aproape imediat după ce am pornit motorul răguşit al Cadillac-ului meu DeVille din 1998 moştenit de la mama, mi-am dat seama că vremea se schimbă. Nu-mi fac griji, căci „I Hate Myself for Loving You“ a lui Joan Jett urlă din boxe, însă până ajung pe Julia Tuttle Causeway, rafale de vânt încep deja să izbească frontal maşina. Încetinesc atunci când o cascadă de ploaie începe să biciuiască parbrizul, făcându-mă să-mi mijesc ochii ca să văd printre ştergătoarele care se mişcă rapid.

Însă de îndată ce ploaia devine burniţă, iar vitezometrul ajunge iarăşi la 75, doi bărbaţi ies din noaptea acum neagră ca smoala şi lipsită de stele, fugind spre mine până în mijlocul şoselei aproape pustii şi fluturând din mâini. Ăla mai aproape de mine gâfâie ca dracu’ şi are obrajii umflaţi în lumina albă a becurilor care se înalţă deasupra autostrăzii, şi în ochi, o expresie de ţicnit. La început am impresia că e un soi de farsă; tipi beţi muci din vreo frăţie sau drogaţi nebuni care se provoacă unul pe altul, ca demenţii, să facă ceva periculos. Pe urmă îmi vine să urlu morţii mă-sii, când îmi dau seama că probabil e o încercare sofisticată de a-mi fura maşina şi îmi zic în sinea mea nu te opri, Lucy, puţoii n-au decât să se dea la o parte, dar ei n-o fac, aşa că frânez brusc, iar maşina derapează scrâşnind. Mă ţin de volan şi am senzaţia că un uriaş încearcă să se smulgă din încleştarea mea. Urmează o bufnitură şi un foşnet şi văd cum unul dintre ei se rostogoleşte pe capotă. Maşina se opreşte şi mă azvârle brutal în spătarul scaunului, iar motorul amuţeşte, întrerupând CD-ul exact când Joan e pe punctul să dea ce-i mai bun din ea pe refren. Eu mă uit în jur, încercând să evaluez situaţia. Un şofer care vine din sens opus nu reacţionează atât de rapid; celălalt bărbat ricoşează pe capotă, învârtindu-se în aer ca o balerină descreierată, apoi se izbeşte de asfalt. Maşina ţâşneşte în noapte, fără vreun semn că ar avea de gând să oprească.

Slavă curului sacru al bebeluşului Iisus că nu e nimeni în spatele nostru.

Hoţii de maşini n-au avut niciodată coaie atât de mari şi nici n-au fost atât de speriaţi. Printr-o minune, tipul lovit de cealaltă maşină, un hispanic scund şi îndesat, se ridică în picioare, împleticindu-se. E cuprins de groază, care pare să anuleze orice urmă de durere, şi nici măcar nu se uită la cretinul care s-a izbit de maşina mea; se uită peste umăr, în bezna de nepătruns, în timp ce se îndepărtează. Pe urmă, în oglinda retrovizoare, îl văd pe tipul pe care l-am buşit, un alb slăbănog. Şi el se ridică imediat în picioare; are părul blond, dat pe spate în şuviţe drepte şi slinoase şi şontâcăie repede, aidoma unui păianjen cam infirm, spre tufişurile de pe terenul care desparte centrul oraşului şi plaja de podul de pe autostradă. Apoi văd că hispanicul s-a întors şi vine şchiopătând spre mine. Loveşte cu pumnul în parbriz, urlând:

— AJUTĂ-MĂ!

Eu stau încremenită pe scaunul meu, cu mirosul de pedale de frână şi de cauciuc în nări şi nu ştiu ce naiba să fac. Apoi al treilea tip apare din beznă, mergând repede pe autostradă spre noi. Hispanicul geme de durere, poate că a ieşit din starea de şoc, şi se împleticeşte spre spatele maşinii, probabil ghemuindu-se sub oglinda retrovizoare din dreapta.

Eu deschid portiera şi mă dau jos, cu picioarele tremurând pe asfaltul tare, cu stomacul gol şi supt. Între timp, aud un soi de trosnet, apoi ceva şuieră pe lângă urechea mea stângă. Îmi dau seama, cu o detaşare stranie, că e un glonţ. M-am prins de asta pentru că al treilea bărbat care se profilează în bezna pestriţă îndreaptă o mână spre maşină şi tine ceva în ea. Sigur e o armă. Ajunge aproape de mine, iar totul încremeneşte când văd foarte clar pistolul. Simt cum ochii mi se duc în fundul capului, într-o cerere primitivă de îndurare, pe când îmi zic în sinea mea acum totul s-a sfârşit, dar el trece pe lângă mine de parcă aş fi invizibilă, chiar dacă sunt atât de aproape de el, că l-aş putea atinge, îi văd din profil ochii sticloşi de dihor şi chiar îi simt duhoarea stătută. Dar el îşi urmăreşte decis prada ghemuită.

— TE ROG! TE ROG! NU…, îl imploră hispanicul chircit, lipindu-se de maşina mea cu ochii închişi, capul plecat şi o palmă întinsă.

Tipul cu arma îşi lasă încet mâna în jos, îndreptând pistolul spre victimă. Nu ştiu ce instinct pune stăpânire pe mine, dar fac un salt şi îi trag cretinului un şut între omoplaţi. E un tip slab şi jigărit, aşa că plonjează peste fosta lui pradă şi scapă pistolul când se izbeşte de asfalt. Hispanicul pare surprins, dar pe urmă se târăşte spre armă. Eu ajung prima la ea şi o împing cu piciorul sub Cadillac, iar prada se uită cu gura căscată la mine preţ de o clipă, apoi se ridică de jos şi se îndepărtează şchiopătând. Însă eu mă năpustesc asupra tipului cu pistolul, îmi las toată greutatea pe spatele lui, îmi desfac picioarele, iar genunchii goi mi se zdrelesc brutal şi dureros de suprafaţa fierbinte a autostrăzii pustii, în timp ce pun mâinile în jurul gâtului său sfrijit şi osos. Nu e un tip voinic (alb, cam 1,63, 54 kg), dar nici măcar nu încearcă să opună rezistenţă când ţip:

— CRETIN ŢICNIT CE EŞTI, CE PIZDA MĂ-TII TE-A APUCAT?

Scâncete poticnite de bebeluş, iar printre ele vorbe smiorcăite:

— Nu înţelegi… nimeni nu înţelege…

Între timp, o maşină se apropie, apoi trece pe lângă noi. Simt vibraţia ameninţătoare a unei alte avalanşe de căcat care e pe cale să se prăvălească peste mine. Ridic privirea şi îl văd pe hispanic cum se duce spre tufişurile de pe terenul viran, după camaradul lui alb care o luase la sănătoasa. Mă năpădeşte gândul că mă bucur că sunt încălţată cu tenişi, căci îmi trecuse prin cap să port sandale tip gladiator cu toc cui la fusta asta scurtă de blugi şi la bluza pe care mi-am pus-o încercând să-l fac pe Miles să gândească cu pula şi să uite de spate. Acum, că fusta mi s-a ridicat atât de sus, mă bucur enorm că n-am uitat să-mi pun chiloţi.

Pe urmă, o voce surescitată îmi răsună în urechi:

— Am văzut totul şi eşti o eroină! Am sunat! Am chemat poliţia! Am filmat totul cu telefonul! Dovada!

Ridic privirea şi văd o tipă scundă şi grasă, cu ochii aproape complet ascunşi de un breton lung şi negru, 1,55, poate 1,58 şi vreo sută de kile. La fel cum se întâmplă cu toţi supraponderalii, poţi doar să-i bănuieşti vârsta, dar aş zice că se apropie de treizeci de ani.

— Am sunat la poliţie, repetă ea, fluturându-şi telefonul mobil. Am totul aici! Am parcat acolo.

Îmi arată, iar eu sucesc gâtul spre maşina ei, vizibilă sub luminile de deasupra, pe banda de urgenţă de pe pod, aproape lipită de tufişurile şi copacii plantaţi între drum şi golf. Ea se uită la silueta amărâtă, întinsă pe jos, a tipului de sub mine, prins în încleştarea pulpelor mele şi tremurând în hohote convulsive.

— Plânge? Plângeţi, domnule?

— O să plângă, mârâi eu, în vreme ce aud sirene urlând asurzitor, iar o maşină de poliţie se opreşte scârţâind, inundându-ne cu lumină albastră.

Pe urmă simt mirosul vomitiv de urină cum vine dinspre tipul pe care stau călare şi împute aerul fierbinte.

— Ah… face grăsana ca tâmpita, încreţindu-şi nasul.

E un pişat de alcoolic înveterat, după ce vagabondul cu pricina a băgat în el tărie ieftină zile-ntregi. Dar chiar şi când lichidul cald se prelinge pe asfalt şi ajunge pe genunchii mei jupuiţi, eu îl ţin la fel de strâns pe bulangiul ăsta smiorcăit. Pe urmă, o lanternă îmi luminează faţa, iar o voce autoritară îmi spune să mă ridic încet în picioare. Eu clipesc şi văd cum grăsana e dusă de-acolo de către un poliţai. Încerc să fac ce mi se spune, dar trupul meu pare să nu se poată desprinde de nenorocitul ăsta pişăcios, iar acum sunt conştientă de faptul că port fustă scurtă şi stau crăcănată pe un necunoscut care se pişă pe autostradă, înconjurată de poliţai, cu maşini trecând non-stop pe lângă mine. Pe urmă, mâini aspre mă ridică în picioare, iar urlete înăbuşite răsună dinspre slăbănogul demn de milă de pe jos. O hispanică scundă şi voinică, îmbrăcată în uniformă, vine în faţa mea, îşi bagă pe bâjbâite labele sub axilele mele şi mă trage brutal în sus.

— Acum dă-te la o parte!

Nu sunt în stare să-mi folosesc mâinile şi braţele ca să-mi păstrez echilibrul, nu pot nici să mă răsucesc sau să-mi înclin trunchiul în faţă, aşa că atunci când mă ridic în picioare, calc pe tip. E teribil de jenant. Prietena mea Grace Carillo e poliţistă în Miami, şi le-aş putea spune asta poliţailor, însă nu vreau ca ea sau altcineva cunoscut să mă vadă în halul ăsta. Fusta mea scurtă şi foarte mulată de blugi s-a ridicat, formând o curea groasă şi încolăcită în jurul taliei, fiindcă am săltat piciorul când l-am lovit şi apoi l-am încălecat pe ciudatul ăsta. Denimul nu se lasă în jos imediat ce te ridici în picioare, iar cretinii de poliţai n-au de gând să-mi dea drumul ca să-mi aranjez fusta.

— Trebuie să-mi aranjez fusta, ţip eu.

— Trebuie să te dai la o parte! urlă iarăşi curva aia.

Chiloţii mi se văd şi din faţă şi din spate, iar eu zăresc chipurile impasibile, ca de ceară, ale poliţailor, în lumina farurilor, străpungându-mă cu privirea în vreme ce păşesc peste puţoiul care s-a pişat pe el.

Îmi vine să-i mai fac o găoază curvei, însă îmi amintesc sfatul lui Grace, cum că niciodată nu e înţelept să te pui cu un poliţai din Miami. În primul rând, sunt antrenaţi să presupună că toată lumea e înarmată. Ceilalţi doi poliţai, amândoi bărbaţi, unul negru şi unul alb, îi pun cătuşe tipului cu arma, care plânge în hohote, şi îl ridică brutal în picioare în vreme ce eu izbutesc în sfârşit să-mi las fusta în jos şi s-o îndrept. Tipul cu arma s-a făcut alb la faţă şi are privirea umedă aţintită în pământ. Îmi dau seama că e doar un copil, abia trecut de douăzeci de ani. Ce pizda mă-sii l-o fi apucat?

— Femeia asta este o eroină, o aud pe umflată declarând pe o voce piţigăiată, ca apucată de streche. L-a dezarmat pe tipul ăla.

Arată acuzator spre puştiul cu cătuşe, care s-a preschimbat dintr-un asasin cu sânge rece într-un amărât ca vai de el, cu o ditamai pata pe pantaloni. Îi simt pişatul scârbos pe genunchii jupuiţi.

— Trăgea în bărbaţii ăştia doi, mai zice şi arată spre marginea podului.

Infirmii fugari stau acum în picioare, unul lângă altul, contemplând scena. Hispanicul încearcă să o şteargă pe şest, iar tipul alb îşi acoperă ochii cu mâna, ca să-i protejeze de lumina orbitoare a felinarelor. Alţi doi poliţai se duc la ei. Tipa scundă şi îndesată încă vorbeşte plină de entuziasm cu poliţista hispanică.

— I-a luat pistolul din mână şi l-a băgat cu piciorul sub maşină, spune, în timp ce un deget dolofan arată într-acolo. Pe urmă îşi dă la o parte bretonul leoarcă de transpiraţie, fluturându-şi telefonul cu cealaltă mână şi adaugă: Am totul aici!

— De ce-aţi oprit tocmai aici? o întreabă poliţaiul negru în vreme ce eu surprind un alt poliţai alb cum se uită la Cadillac-ul meu, apoi la mine, consternat.

— Mi s-a făcut greaţă în timp ce conduceam, zice grăsana. Am fost nevoită să opresc. Probabil am mâncat ceva nasol. Dar am văzut totul, zice ea, pe urmă le arată poliţailor înregistrarea de pe telefon. Altă maşină l-a lovit pe unul dintre bărbaţii ăia şi nici măcar n-a oprit!

Deşi îmi simt inima bubuind în piept mai tare decât după un program de exerciţii cardio, mă gândesc că pielea fetei, în lumina roşie pâlpâitoare a maşinii de poliţie, este aproape identică cu tricoul roz uriaş pe care îl poartă cu blugi largi.

— Aşa e, pur şi simplu ne-a atacat din senin.

Albul cu piciorul zdrobit a venit şi el, adus de un alt poliţai, având durerea întipărită pe chipul tăbăcit şi arătând către bulangiul şi laşul cu arma, care acum este ajutat să urce pe bancheta din spate a unei maşini de poliţie.

— Doamna mi-a salvat viaţa!

Îmi tremură mâinile şi îmi doresc din tot sufletul să nu fi plecat de lângă Miles. Chiar şi un futai călâu cu un puţoi care nu se mişcă şi pe care îl doare spatele ar fi fost mai bun decât să mă bag în toată porcăria asta. Acum sunt dusă pe bancheta din spate a unei alte maşini de poliţie, iar poliţaiul îmi susură cuvinte liniştitoare la ureche, cu un accent spaniol atât de puternic, încât aproape că nu pricep nimic. Înţeleg că o să ia ei Cadillac-ul şi mă aud bolborosind ceva despre cheile care probabil încă sunt în contact şi faptul că prietena mea Grace Carillo este ofiţer în MDPD⁴, în Hialeah. Maşina noastră o ia din loc, iar grăsana stă pe scaunul din faţă, răsucindu-şi gâtul rotofei ca girofarul şi spunându-ne mie şi poliţistei lesbiene, cu un accent de ţărancă din Vest:

— E cel mai mare act de curaj pe care l-am văzut vreodată!

Eu nu mă simt deloc curajoasă, căci dârdâi şi mă gândesc ce pizda mă-sii m-o fi apucat să deschid portiera? iar pe urmă, preţ de câteva clipe, îmi pierd cunoştinţa sau nu mai ştiu de mine, cam aşa ceva. Până îmi dau eu seama unde sunt, intrăm deja în garajul de lângă secţia de poliţie din Miami Beach, pe Washington cu 11. O echipă de ştiri a unui post de televiziune e deja acolo şi se dă la o parte când trecem de barieră, iar poliţista lesbiană hispanică spune:

— Cretinii ăştia ajung aici din ce în ce mai repede, dar mai mult stau şi observă, n-au prea multe pretenţii.

Ca teleghidată, eu mă uit pe geam şi văd cum îmi apare în faţă obiectivul unei camere de filmat. Grăsana îmbrăcată în roz, care-şi tot mută ochii sticloşi de la mine la reporter, zbiară aproape acuzator:

— E ea! E ea! E o eroină!

Iar reflexia chipului meu în lentila ca o oglindă îmi arată că eu par uluită, lovită în moalele capului.

Îmi dau seama că trebuie s-o dreg, ce mama naibii, aşa încât, când grăsana rozalie spune pentru a nu ştiu câta oară, cu vocea ei ţicnită şi prostească: „Doamne! chiar eşti o eroină“, eu simt cum îmi răsare pe faţă un zâmbet fugar şi îmi zic în sinea mea mda, poate că sunt.

2

Jurnalul matinal al Lenei 1

Aş încerca orice o dată, i-am spus lui Kim. Ea a zis că o ajută mult să facă o chestie care se cheamă Jurnalul Matinal. Pur şi simplu dai frâu liber la tot ce-ţi vine în cap şi notezi. Ei bine, în sfârşit, aseară mi s-au întâmplat mai multe lucruri! Bravo mie!

Am oprit pe şoseaua de pe dig, m-am dat jos din maşină în aerul jilav şi apăsător, mi-am pus mâinile pe bariera de metal şi m-am uitat prin jur, contemplând apa învolburată şi neagră din Biscayne Bay. Pe urmă ploaia torenţială care şfichiuia asfaltul s-a oprit, sincronizându-se într-un fel cu claxoanele mânioase, ce sfâşiau noaptea târând în urma lor scârţâitul frânelor. Pe urmă din beznă: maşinile, bărbaţii şi ea. Ţipând, răcnind, apoi şuieratul ascuţit despre care am ştiut, căci învăţasem pe vremea când mă duceam la vânătoare cu tata, că este un glonţ. Ar fi trebuit să mă urc imediat înapoi în maşină şi să plec de-acolo, dar din cine ştie ce motiv, pe care încă nu mi-l pot explica nici mie însămi, darămite afurisiţilor ălora de ofiţeri de poliţie pisălogi, n-am făcut-o. În schimb am mers câţiva paşi pe şosea şi m-am apucat să filmez cu telefonul.

Nu sunt proastă, le-am spus eu ofiţerilor de poliţie. Din felul cum se uitau la mine, critic şi dispreţuitor, mi-am dat seama că nu mă luau în serios. Dar până la urmă a fost vina mea – vorbeam agitat, dădeam prea multe explicaţii, fiindcă îmi lipseşte încrederea în mine, şi eram surescitată.

— Ea e, am ţipat, arătând spre fata sau femeia care tocmai îl doborâse pe tipul cu arma.

A fost evident că după ce au văzut filmuleţul meu, chiar şi pe ofiţerii de poliţie i-a lăsat cu gura căscată această Lucy Brennan. N-arăta rău, cu părul ei lung şi castaniu, înspicat cu miere de la soarele Floridei. Avea sprâncene groase şi ochi mari, migdalaţi şi pătrunzători, şi maxilarul bine conturat, trapezoidal. În contrast cu asprimea asta de amazoană, nasul ei cârn şi gingaş o făcea să fie, paradoxal, drăgălaşă. Purta o fustă scurtă de blugi, o bluză albă şi tenişi albi, model balerini. Îşi julise un genunchi, probabil când îl imobilizase pe tipul înarmat cu coapsele ei musculoase, parcă sculptate.

Ne-au dus pe toţi (pe mine în aceeaşi maşină cu eroina, iar pe tipul cu arma şi pe victima lui în alta) la secţia din South Beach. Pe urmă m-au despărţit de Lucy Brennan. Am fost dusă într-o cameră de interogatoriu dezolantă, cu pereţi cenuşii, unde erau doar o masă, câteva scaune tari şi lumini fluorescente orbitoare. Au pornit un casetofon şi mi-au pus tot felul de întrebări. N-am auzit de la ei decât: unde mă duceam? Unde fusesem?

Să mor dacă nu m-au făcut să cred că eu eram de vină, doar pentru că oprisem pe pod şi mă dădusem jos din maşină ca să iau o gură de aer!

Ce să le spui? Le-am zis adevărul; că nu mă simţeam bine din cauza e-mailului pe care îl primisem de la mama, că eram varză din cauza lui Jerry, frustrată cu munca, că mă învinovăţeam din cauza animalelor, pentru că le folosesc oasele. Eram pur şi simplu băşicată ca naiba de toată viaţa mea. Simţisem cum mă podideşte o migrenă, aşa că mă oprisem ca să iau o gură de aer, atâta tot. Ei au ascultat, apoi o poliţistă, hispanica aia care ajunsese prima la faţa locului, m-a întrebat încă o dată:

— Ce s-a întâmplat după aceea, doamnă Sorenson?

— Se vede pe telefon, i-am zis eu.

Deja le trimisesem clipul.

— Trebuie să ne şi povestiţi, mi-a explicat ea.

Aşa că am povestit totul încă o dată.

Lucy Brennan. Mi-a spus în sala de aşteptare din secţia de poliţie că este instructoare; instructoare de fitness. Se vedea: radia sănătate, părea plină de putere şi de încredere în sine. Părul, pielea şi ochii îi străluceau.

Şi, deşi eram extenuată, clocoteam de surescitare, doar pentru că eram în preajma ei. Căci credeam că un om ca Lucy ar putea să mă ajute. Însă când poliţiştii au terminat cu mine şi mi-au dat un jeton să-mi iau cheile maşinii din parcarea de jos (nu-mi dăduseră voie să conduc până la secţie), am căutat-o şi am mai stat pe-acolo, dar ea plecase. Am întrebat ofiţerul de poliţie de la ghişeu dacă aş putea să iau legătura cu Lucy. El m-a ţintuit cu severitate şi a spus:

— Nu-i o idee bună.

M-am simţit ca un copil muştruluit. Aşa că atunci când tipul de la ştiri a vorbit cu mine afară, pe un ton politicos şi civilizat, eu am fost încântată să le răspund la întrebări şi le-am trimis clipul pe care îl filmasem.

Iată, deci, Jurnalul meu Matinal. Îi scriu lui Kim un e-mail în care îi explic acelaşi lucru, dar nu şi mamei, pentru că ea şi tata îşi fac şi-aşa destule griji din cauză că sunt în Miami. După ce am ajuns acasă cu maşina, am fost extenuată, dar încă bine dispusă. Aşa că m-am dus la atelier şi m-am apucat să desenez. Nu pictez portrete, dar simţeam nevoia să pun pe pânză părul şaten-auriu nemaipomenit de frumos al lui Lucy şi ochii ei vigilenţi şi luminoşi. Nu mă gândesc decât să iau telefonul şi s-o sun.

Dar ce naiba să-i zic?

3

Eroina

N-am putut să dorm. Nici măcar n-am încercat. Când răsare soarele, eu îmi fac încălzirea în Flamingo Park, pregătindu-mă pentru alergarea de dimineaţă. N-am de gând să permit ca Miles, accidentul rutier, un cretin care trage cu pistolul şi nici măcar întregul departament de poliţie din Miami-Dade să-mi fută rutina. Prin urmare, alerg pe 11th Street spre Ocean, în ritm lejer, cu vreo 10 km/h. Hispanicii care muncesc la drumuri înalţă palmierii prăbuşiţi la pământ şi îi sprijină de ţăruşi din lemn. Copacii readuşi la viaţă freamătă şi se unduiesc plini de recunoştinţă în briza răcoroasă.

Când am venit aici, pe vremea când eram o adolescentă morocănoasă de clasa a zecea, îmi amintesc că iubitul mamei mele, Lieb, mi-a explicat că rădăcinile palmierilor sunt mai la suprafaţă decât cele ale altor copaci, aşa că deşi sunt doborâţi cu uşurinţă de uragane sau furtuni, nu suferă stricăciuni prea mari şi pot supravieţui. Mie îmi era dor de Boston şi am făcut un comentariu obraznic cum că, în Miami, până şi copacii au rădăcini superficiale. Dar pe atunci nu le-am dat prea multă atenţie, căci dispreţul meu se îndrepta mai ales spre pata roşie de pe scăfârlia pe cale de a cheli a lui Lieb. Fireşte, peste vreo două luni, când s-a dovedit a fi o formă agresivă de cancer de piele şi i-a fost din fericire decupată, m-am simţit vinovată pentru dezgustul meu.

Când ajung pe Washington, încetinesc până la 6 km/h preţ de vreo două cvartale, ca să pot să mă uit mai bine la învălmăşeala de ateliere de tatuaje, baruri sportive, cluburi de noapte şi dughene care vând produse ieftine pentru plajă. Chiar şi acum, dimineaţa devreme, mai sunt grupuri de beţivi care se uită prin vitrinele magazinelor închise după lucruri pe care să şi le cumpere mai târziu. Fete gălăgioase admiră slipi tanga împodobiţi cu slogane de genul NU FI PĂSĂRICĂ, MAI BINE LINGE UNA, pe când tipii chicotesc văzând tricouri cu siluete de dansatoare la bară, dezbrăcate, şi pe care scrie SUSŢIN MAMELE NEMĂRITATE. De la barurile de cocktail mai răsărite, până la cârciumile sportive de prost gust şi bodegile ca vai de lume, în SoBe poţi găsi toate păturile sociale. Un singur lucru le uneşte: iubirea pentru mârlanii puri, get-beget. Maşini decapotabile trec pe lângă mine, cu sistemele audio deseori la fel de scumpe ca maşina cumpărată la mâna a doua, însă nimeni de pe Ocean sau Collins nu le bagă în seamă, fără îndoială absorbiţi de propriile probleme narcisice. Trei drogaţi spasmodici poştesc o ţigară în pragul unei uşi. Puţin mai încolo, doi oameni de sex nedefinit dorm întinşi sub un morman de rufe murdare.

Gata cu porcăriile; o iau spre Collins şi Ocean, nisip şi mare, trecând pe lângă un beţiv care abia se ţine pe picioare şi bolboroseşte ceva neinteligibil. Dacă nu mi-aş începe ziua aşa, aş fi buimacă. O zi în care nu alergi dimineaţa este o zi prin care bâjbâi, fără să treci la atac.

Accelerez puţin până la 15 km/h, alergând pe poteca asfaltată de lângă plajă până la South Pointe şi mărind viteza pe drumul de întoarcere. Acum trec vâjâind pe lângă oameni, adidaşii izbesc pământul într-un ritm uşor, iar eu am respiraţia regulată şi sub control. Aşa te simţi când eşti alături de zei. Ceilalţi, muritorii care-şi târşâie picioarele, sunt nişte rataţi; atât de greoi, de limitaţi. Alerg în continuare, cu o viteză aparent constantă de vreo 10 km/h, traversez spre Ocean fără să ţin seama de maşinile parcă somnambule şi o iau spre 9th, pe urmă cotesc spre Lenox. Văd o mulţime de oameni pe stradă, în faţa apartamentului meu. Asemenea celorlalte clădiri din zonă, şi a noastră are faţadă art déco, însă e unică, pentru că e pictată în violet şi verde-cenuşiu, cu un model geometric abstract, dungi şi hublouri, ca pe un vas de croazieră. Dar ce e cu ăştia care fac poze la faţadă? Brusc, mă întreb îngrijorată dacă nu cumva e un incendiu sau aşa ceva, pe urmă, când mă apropii, îmi dau seama cuprinsă de panică: căcatul ăsta e pentru mine!

O iau repede pe 9th Street, spre intrarea din spate a clădirii în care locuiesc, dar un tâmpit m-a ginit şi zbiară:

— LUCY! STAI O CLIPĂ, TE ROG!

Un grup de paparazzi turbaţi; o haită de gâfâiţi obezi şi stacojii la faţă şi de alcoolici vampirici şi aschilambici clipind în soare o iau brusc la fugă spre mine, dar n-au nici o şansă să mă prindă. Însă nici eu nu le dau vreuna; îmi smulg cheile din buzunar şi deschid uşa metalică cu gratii care dă spre scara din spate, mă strecor înăuntru şi o trântesc în urma mea, exact când pozarii din haită se lovesc unii de alţii de plasa de metal. Eu urc pe scară, ignorându-le larma.

În apartament, prin fereastra deschisă de pe partea din spate se prelinge aerul răcoros al dimineţii aidoma unui pârâu dulce, iar eu încerc să-mi stăpânesc respiraţia. Interfonul sună intermitent, şi până la urmă cedez şi răspund, ducând receptorul la ureche.

— Lucy, revista Live! suntem. Vrem neapărat să discutăm cu tine despre un articol în exclusivitate!

— Inacceptabil! Lăsaţi-mă dracu’ în pace! Nu mai sunaţi la interfon, altfel chem poliţia!

Trântesc receptorul în suportul prins de perete. Un instinct întunecat mă face să mă duc la dulapul unde îmi ţin pistolul cu aer comprimat, de calibru .22. L-am cumpărat vara trecută, când dădea un dubios târcoale clădirii. Izbutise cumva să intre şi agresase sexual o fată care locuieşte la parter. N-o cunoşteam, deşi fără îndoială o văzusem. Nu ştiu sigur ce s-a întâmplat, n-a apărut nimic în presă, dar mai auzi tot felul de lucruri de la ceilalţi oameni care locuiesc în clădire. Unii spun că bulangiul a violat-o, alţii că doar a legat-o cu bandă adezivă şi a ejaculat pe ea. Însă oricum, tipul era un psihopat.

„Pistolul“ meu nu este o armă ca lumea; trage doar cu bile de plumb, sub presiunea aerului. Nu mă dau în vânt după armele de foc. Închisorile şi morgile sunt pline de maimuţoi tembeli care au crezut că dacă au o armă de foc la ei, oamenii o să-i ia în serios. Însă incidentul m-a speriat şi am avut o reacţie constructivă: am organizat un curs de autoapărare pentru femei, la care participă multă lume.

Îmi verific telefonul; probabil am apărut deja la televizor, pentru că văd câteva apeluri pierdute şi mesaje scrise sau vocale de încurajare de la mama, tata, soră-mea Jos (un „uau, bravo…“ pe vocea ei groasă şi monocordă), Grace Carillo din MDPD (care ţine cursul de autoapărare împreună cu mine), Jon Palotta, proprietarul din umbră al Bodysculpt (aşa-zisa sală de fitness unde lucrez), Emilio de la Miami Mixed Martial Arts (sala de fitness unde chiar lucrez şi îmi place), prieteni ca Masterchef Dominic şi mai mulţi foşti colegi de facultate sau clienţi din trecut sau de acum.

Asta mă binedispune şi stau mult sub duş, cu apa rece pornită la maximum, care pe pielea mea fierbinte pare călduţă. Când ies din baie, mă uit printre şipcile jaluzelelor. Mulţimea pare să se fi risipit, dar poate că prin preajmă au mai rămas câţiva rătăciţi. Interfonul sună iarăşi. Răspund, fiind pe punctul să-i smulg capul muistului!

— DA!!?

Dar de data asta se aude o voce de femeie, ale cărei inflexiuni calde îmi par liniştitoare şi afectuoase.

— Sunt Thelma Templeton de la VH1. Nu sunt paparazzi şi nici de la vreun post de ştiri. Nu vreau nici o fotografie şi nici un interviu. Îţi dau cuvântul meu de onoare că dacă mă laşi să intru, o să vin singură. Vreau să discut cu tine despre o emisiune de fitness şi stil de viaţă.

Super, da! O las imediat să intre. Apoi mă gândesc că probabil au fost doar minciuni şi m-a manipulat. Aşa că deschid uşa şi arunc o privire pe hol, gata să mă retrag înăuntru şi să o trântesc după mine dacă îşi face apariţia vreun cretin. După câteva clipe mă liniştesc când aud tocuri pe trepte şi imediat văd cum la etajul meu ajunge o femeie. Nu pare să aibă aparat foto la ea. E cam de patruzeci de ani, poartă un costum sobru, are părul lucios, blond cu şuviţe şi o faţă plină de Botox, ciudat de impasibilă în timp ce se îndreaptă spre mine, mergând puţin crăcănat. Eu rămân pe loc, iar când ajunge lângă mine izbucneşte brusc:

— Lucy! zice şi îmi strânge mâna, apoi intră în micul meu apartament. E confortabil, spune zâmbind şi se aşază, la invitaţia mea, pe o canapea mică, apoi acceptă ceaiul verde pe care i-l ofer.

Cucoana are craci tonifiaţi; n-are celulită şi nici gropiţe de grăsime vizibile. Începe să-şi prezinte propunerea. Este vorba de o emisiune despre transformări radicale. Eu preiau o umflată fără nici un strop de încredere în sine, care n-a mai avut de-un veac un iubit sau al cărei soţ nu i-a tras-o de ani de zile şi o ajut să slăbească şi să capete încredere în ea. După ce începe să arate mai bine, o trimit la un designer homo, care se va ocupa de a doua etapă: partea de farduri şi haine.

— Avem câteva idei, dar ăsta e modelul cel mai simplu şi eficient. O să lucrăm împreună ca să îmbunătăţim conceptul, o să filmăm primul episod, iar dacă avem rating acceptabil, facem o serie întreagă, explică ea, pe urmă îmi mai dă câteva detalii.

După ce termină, se ridică în picioare şi întreabă:

— Cine e agentul tău?

— Păi… ăăă… încă n-am decis pe cine să aleg, mint eu.

— Nu mai amâna. Bate fierul cât e cald, mă avertizează ea. Sunt câţiva oameni competenţi cu care colaborăm de obicei, le pot spune cum să ia legătura cu tine, dacă vrei. Nu te grăbi, trebuie să găseşti persoana care ţi se potriveşte cel mai bine, dar ştiu o femeie pe care ar fi bine s-o cunoşti. O cheamă Valerie Mercando. Cred că v-aţi înţelege de minune!

— Perfect!

Îmi dă cartea ei de vizită, iar eu îi dau una dintre cele pe care mi le-a făcut Joe Pallota pe hârtie filigranată:

LUCY BRENNAN

ANTRENAMENTE DURE

Fără scuze, doar rezultate – fii cât de tare poţi!

lucypattybrennan@hardass.com

Thelma întinde spre ea o mână cu manichiură bine făcută.

— Uau! E nemaipomenit, chiar eşti personajul dur şi ferm pe care îl căutam. Cineva care să zgâlţâie toată America şi s-o scoată din lâncezeala ei autosuficientă. Cineva mai decis decât Jillian Michaels!

— M-aş lua la întrecere cu ea oricând: pe banda de alergare, la bara de tracţiuni sau în ring, îi spun eu, simţind cum mi se încleştează falca.

— Mă îndoiesc că o să fie nevoie, zice Thelma râzând, dar nu se ştie niciodată!

O conduc până la uşă şi apoi pe hol, spre scara principală.

— Uau, sunt foarte entuziasmată că aş putea să am o emisiune!

— Hai să nu ne ambalăm prea tare, zice Thelma netezindu-şi părul zburlit de o briză inexistentă, în timp ce se îndreaptă spre uşa clădirii.

I-o iau înainte şi verific dacă a plecat toată lumea. Aşa se pare. Mâna Thelmei înşfacă marginea uşii, iar ochii i se mijesc în soare.

— Mai întâi primul episod, pe urmă vedem ce rating avem, spune ea voioasă. Doar numerele contează, mai zice şi scoate nişte ochelari de soare din poşetă, apoi şi-i pune pe nas. Pa, Lucy!

— Pa.

Îmi aud vocea – calmă, fără nici o urmă de veselie, răsunând în timp ce las uşa să se închidă şi simt cum mă străbat valuri bizare de anxietate şi de surescitare. Dindărătul uşii de sticlă, flutur o mână spre Thelma în chip de rămas-bun, pe urmă urc în fugă treptele şi mă întorc la ceaşca mea cu ceai verde.

Am crescut într-o familie obsedată de numere şi indicatori. Tata, care a fost profesor de educaţie fizică şi a lucrat puţin şi fără succes la departamentul de poliţie din Boston, mă ducea la Fenway şi mă bătea la cap cu informaţii şi statistici despre toţi sportivii. Dacă felul cum jucau, prost sau decent, confirma o ipoteză pe care o născocise el pe baza acelor numere, se apleca spre mine, zicându-mi pe un ton atoateştiutor: „Numerele nu mint niciodată“ sau „Să n-ai niciodată încredere în subiectivitatea cuiva, matematica vine de la Dumnezeu. Uită-te la numere, gogonico, întotdeauna să te uiţi la numere“.

Numerele care mie mi-au dominat adolescenţa au fost scorurile la testele standardizate (mari = de aşteptat) şi GPA-ul⁵ (mic = dezamăgire). Discrepanţa dintre cele două a făcut-o pe mama să mă considere o enigmă; nu m-a înţeles niciodată. Deficitul ăsta a fost pus pe seama caracterului meu. Sau a lipsei lui. Tatălui meu nu-i păsa deloc de note, deşi credea şi el, la fel ca mama, în paradigma lipsei de caracter. Însă el o punea pe seama eşecurilor mele sportive.

De loc sunt din Weymouth, Massachusetts, un oraş înghiţit de extinderea tentaculară a capitalei Boston, şi parte din South Shore, „Riviera irlandeză“. Sora mea mai mică cu optsprezece luni, Jocelyn, e silitoare, tăcută şi n-are nici o speranţă că va fi vreodată într-o formă fizică bună. Tata s-a chinuit cu ea, dar chiar şi el a fost nevoit să-şi recunoască înfrângerea, moment în care a lăsat-o în pace. S-a apucat în schimb să scoată din mine orice urmă de slăbiciune sau indolenţă. M-a făcut să detest aceste însuşiri la alţii şi să mă lupt pe viaţă şi pe moarte cu cele din mine. Iar pentru asta, doar pentru asta, îi mulţumesc. Jocelyn, „dulceaţa“, nu eu, „gogonica“, a devenit favorita mamei. E foarte greu de spus care dintre noi două a încasat-o mai rău.

Îmi termin ceaiul, mă spintecă un căscat de oboseală şi plec la prima programare de azi. Când mă uit în cutia de scrisori, îmi dau seama că afară e linişte. Un mesaj de la MDPD, să mă duc să-mi iau Cadillac-ul din parcarea lor. L-au reţinut ca să examineze stricăciunile de pe capotă.

Merg până la Bodysculpt, unul dintre cele două cluburi din SoBe la care lucrez. Îşi face apariţia Marge Falconetti, o soţie de CEO, de 1,7 m şi 130 kg – un melc durduliu (nu-ţi imagina că are ţâţe – talie – cur, e doar o minge gonflabilă). După încălzire, o pun să ridice o bilă metalică de cinci kilograme.

— Ridic-o cât poţi de sus, Marge! Aşa! o încurajez eu pe băbuţă, şi în felul ăsta îmi intru în ritm pe ziua de azi, luptându-mă cu oboseala şi cu tăcerea sinistră de aici.

Nu seamănă aproape deloc cu o sală de fitness şi astăzi e chiar mai rău decât de obicei.

Marge chiar îşi dă silinţa, dar din când în când îmi aruncă o privire, apoi se uită fascinată în spatele meu. Pe urmă, oroarea ororilor, mă uit şi eu înspre locul asupra căruia îşi aţinteşte ea ochii de gândac, adică unul dintre miile de ecrane TV pe care le avem pe perete. Rulează un post local de ştiri, iar pe cel de lângă el, altul, şi tocmai difuzează scena de azi-noapte, cu mine într-unul din rolurile principale. Lester, un alt instructor, ovaţionează strident, după care aplaudă când apar din nou pe ecran, clipind tâmp şi cu o faţă de fraieră.

— Dau asta întruna, din juma’ în juma’ de oră, rânjeşte el.

— Eşti foarte curajoasă, zice Marge zâmbind crispat.

Eu mă uit chiorâş la ea, ca să-i dau de înţeles că n-o las să tragă chiulul, pe urmă îmi sucesc din nou gâtul spre ecran.

Mă văd doborându-l la pământ pe papă-lapte ăla cu pistolul. E o lovitură cu piciorul a dracului de mişto, mai sus decât credeam; perniţa piciorului meu îl izbeşte rapid între omoplaţi. Eu sunt pe spatele lui, iar aparatul de filmat se apropie de mine dar îmi blurează curul şi chiloţii, căci am fusta ridicată. Mă văd cum îi trag vreo două croşee de care nici măcar nu-mi amintesc. Pasivitatea lui e ciudată, parcă aş sta pe un cadavru. Aud un ţipăt. „Am chemat poliţia.“ Cadrul se schimbă, eu sunt în planul doi, iar asfaltul se înnegreşte de urină. Pe urmă, o imagine mai profesionistă a mea, prin geamul unei maşini de poliţie.

Iisuse, chiar le fac concurenţă celor două gemene siameze în vârstă de cincisprezece ani din Arkansas. Fetele s-au certat pentru că una dintre ele vrea să se ducă la o întâlnire, ceea ce înseamnă că cealaltă, aia mai pricăjită, o să fie practic târâtă acolo împotriva voinţei sale, dacă nu e de acord. Mă gândesc cum ar fi fost să fiu lipită de Jocelyn şi să fiu nevoită s-o trag după mine când mă cac sau, şi mai rău, să fiu eu cu ea când se cacă. În nici un caz, ce morţii mă-sii!

Toată America e fermecată de aşa-zisul aspect moral al poveştii, care de fapt este un vis erotic pervers. Citind printre rânduri, o gagică vrea să se fută cu iubitul ei, iar cealaltă o tot dă înainte cu religia. Fetele astea au dezbinat naţiunea. Am prins şi eu un pic din asta aseară, cu Miles, înainte să începem să ne ciondănim când i s-au dus vertebrele pe copcă. Tipii ca el cred că potenţialul iubit al lui Annabel, una dintre gemene, este un bulangiu pervers, dar norocos. Îmi amintesc de gemenele din liceu cărora le propuneau mereu tipii să facă sex în trei, şi pe urmă se întrebau sincer de ce le dezgustă pe fete. Oare vreunul dintre idioţii ăia ar fi vrut să se fută cu un frate de-al lui? Se cheamă empatie, dar sentimentul ăsta elementar e complet străin de Miles. Oricum, un puşti inocent, Stephen Abbot, pe lângă care Justin Bieber pare copilul din flori al lui Iggy Pop cu Amy Winehouse, apare bosumflat pe ecran.

— Le cunosc pe fete de mai multă vreme şi îmi place sincer de Annabel. Nu sunt vreun pervers. Vreau doar să mergem la un film, să bem un suc şi poate să mâncăm ceva dulce. Dar unii oameni se gândesc doar la porcării şi tot timpul apare câte cineva care să interpreteze greşit lucrurile.

Pe când Annabel încuviinţează din cap, cealaltă geamănă, Amy, intervine şi zice:

— Nu-i doar asta. Se sărută o grămadă şi e scârbos!

Eu întorc capul şi o văd pe Marge cum îşi termină gemând ultima serie de exerciţii. Pe urmă vine momentul să-i încarc stârvul grăsan pe banda de alergare. O pun la 5 km/h pentru început, apoi măresc viteza la 7 km/h, să alerge ca lumea.

— Haide, Marge, urlu eu, iar ea înteţeşte fără nici o tragere de inimă ritmul.

Jesus H. Lester (1,80 m, 84 kg) se uită la televizor şi îi spune clientei sale, profesoară la universitate, drăguţă, pe la treizeci şi ceva de ani, motivată, care fuge în ritm constant pe banda de alergare:

— Le e greu fetelor ălora, asta-i sigur.

Mă doare fix în cot. N-au decât să dezbată principii filosofice; eu o pun pe miorlăita de Marge la 8 km/h, şi între timp încep să meditez la alt număr: 33. I-am împlinit săptămâna trecută. Vârsta la care majoritatea sportivilor încep să dea rateuri. Atunci îţi dai seama dacă fac cu adevărat sport sau e doar o joacă pentru ei: s-au retras la 34 de ani? Se zice că 35 înseamnă oficial vârsta mijlocie. Eu nu-mi pot permite să cred asta. O parte din mine se bucură când vreun şmecher de cartier sau vreo grăsană, ca Marge, leoarcă de transpiraţie aici de faţă, ajung prematur la morgă. Gloanţe sau chiftele, nu-mi pasă ce intră-n ei, atâta vreme cât ne cresc vertiginos şansele nouă, celor care încercăm să le evităm şi pe unele, şi pe celelalte. Marge nu se mai poate abţine şi îi scapă un scheunat demn de milă, când o pun la 10 km/h.

— Dar…

— Te descurci, scumpo, te descurci, o încurajez eu ca pe un copilaş.

— Hă… hă… hă…

Dar eu am ajuns la vârsta când lumea se aşteaptă de la o femeie să aibă anumite lucruri: un soţ, poate un copil sau doi, o casă şi datorii foarte mari. Pe ultimele le am, adică 32.000 de dolari, împrumuturi pentru studii şi cărţi de credit. N-am ipotecă, doar o mie de dolari chirie, pe care trebuie s-o câştig lună de lună pentru un apartament cu două camere de căcat de pe Beach. Mă uit la şirul de fotografii cu noi, instructorii de fitness: eu, Lester, Mona şi Jon Pallota, care a înfiinţat sala. Jon e bronzat şi într-o formă fizică bună, are părul ondulat şi zâmbetul lui nonşalant; aşa îmi voi aminti întotdeauna de el, dar asta a fost înainte de accident. Viaţa ţi se poate schimba într-o clipă; dacă nu te agăţi de ea, o să treacă pe lângă tine.

— AH… AH… AH…

Marge este o epavă. Curul i se clatină exact ca o remorcă de camion, bălăngănindu-se dintr-o parte în alta a autostrăzii cu trei benzi.

— Aproape ai terminat, scumpo, şi CINCI… PATRU… TREI… DOI… UNU.

Aparatul încetineşte la 5 km/h la final, pentru relaxarea muşchilor, iar Marge se ţine strâns de mânere, împroşcând banda cu sudoare vâscoasă ca sperma.

— Bravo, fată!

— Of… Of, Doamne…

Apăs butonul roşu de oprire.

— Bine, dă-te jos şi ia din nou bila aia metalică. Fă douăzeci de balansări cu două mâini!

Ah, iată şi expresia aia gen mi-ai-căsăpit-tacticos-primul-născut.

— Dă-i drumul!

Pe când Marge se supune transpirată, eu mă gândesc la alte numere semnificative. Înălţime: 1,73 m. Greutate: 51 kg. Numărul clienţilor stabili: 11. Numărul cluburilor la care lucrez: 2. Părinţi: 2 (divorţaţi). Fraţi şi surori: 1, de sex feminin, care face pe sfânta în India sau Africa sau în vreo altă ţară de rahat. Da, Jocelyn lucrează pentru o organizaţie non-guvernamentală, încercând să salveze oameni săraci de culoare din lumea a treia; probabil compensează atitudinea oarecum înapoiată a tatălui nostru faţă de problemele rasiale.

Marge vrea să se fofileze!

— Îndoaie genunchii şi ţine fundul jos! UMERII DREPŢI! NU-I LĂSA SĂ TREACĂ DE GENUNCHI! Mai bine! Aşa! Bine!

În copilărie, ne-am mutat din Southie în Weymouth. Stăteam într-o casă mare şi frumoasă, cu tavan înalt şi o grădină imensă în spate, iar Jocelyn şi cu mine aveam fiecare camera ei. Însă eu tot timpul am avut impresia că mama şi tata nu sunt fericiţi, iar pe vremea aceea păreau să arate că sunt un cuplu doar prin ura împărtăşită. El bombănea despre „invazia Dorchester-ului“ în Weymouth (am înţeles că se referea la negri, căci pretindea că ne mutase aici ca să scape de ei, în pofida faptului că locuisem într-un cartier plin de albi, cei mai mulţi dintre ei irlandezi), iar mama îi răspundea printr-o înclinare chinuită a capului şi un comentariu despre „preţul în scădere al caselor“.

— Aşa, scumpo, o încurajez eu pe Marge. Fundul cât mai jos! Jos de tot!

Dar să revenim la 33. E o vârstă oribilă pentru o femeie fără iubit şi îngrozitoare dacă eşti instructoare de fitness. E (în general) de la sine-nţeles, deşi pârâcioasa şi chiţăita de Mona, cu opt ani mai mică decât mine, 1,75 m, blondă, 87-61-87 şi cea mai în vârstă instructoare de la Bodysculpt în afară de mine, zice uneori, cu o consideraţie prefăcută şi mieroasă, că „am mai multă experienţă“. Asta-i chiar o nesuferită care-şi pune halucinogene în zaharină.

— OK, Marge, pune-ţi tot corpul în mişcare, de la stânga la dreapta… Bine… Bine, încearcă să rămâi la aceeaşi înălţime, îi zic eu. Asta suge la greu celulita şi grăsimea. Mai bine…

Acum, că Jon nu prea mai trece pe la sală, singurul de pe aici cu care mă înţeleg este Lester. Prefer să lucrez la Miami Mixed Martial Arts, o sală ca lumea de pe 5th. E a lui Emilio, un fost boxer. Clienţii sunt serioşi când vine vorba de fitness şi de scopurile pe care şi le propun. Bodysculpt, un lanţ corporatist pentru tineri obsedaţi de muncă, cu parchet din lemn de pin şi sticlă peste tot, e mai degrabă o porcărie de club de noapte, deschis ziua. Au chiar şi un DJ angajat permanent, pe hidosul de Toby, care din fericire lipseşte azi şi care pune muzică „de sport“. De obicei, câte o porcărie ambientală insipidă pentru umflaţi leneşi şi năuci de la Prozac, ce se îmbuibă cu cocktailuri şi cred că se află la spa, ce morţii mă-sii. Majoritatea clienţilor sunt femei; nevestele grase cu care lucrez nu se simt bine lângă modelele care pozează în reviste şi sunt slabe scândură, iar femeile de carieră îşi petrec cea mai mare parte a timpului vorbind la telefon şi făcând exerciţii de rahat cu încetinitorul. Cei câţiva bărbaţi de la sală par să fie genul care şi-au făcut planuri detaliate despre cum să împuşte un liceu întreg, dar s-au răzgândit în ultimul moment. Şi-au zis că dacă studiază şi practică dreptul, o să izbutească să fută mai bine comunitatea locală. Şi probabil că au dreptate.

Marge îşi termină seria de exerciţii, iar eu îi arăt cum să ridice până la şold o bilă metalică mai grea.

— Când o laşi în jos, îţi încordezi muşchii abdominali, îi arăt eu. Îţi strângi muşchii fesieri şi îţi laşi greutatea pe mijlocul călcâielor.

O gaură neagră căscată şi doi ochi şocaţi se holbează la mine dintr-un furnal incandescent şi asudat.

— Haide!

Marge face cinci ridicări, apoi începe cu milogeala:

— Acum pot să mă opresc…? mă roagă laşa.

Eu trag adânc aer în piept, cu mâinile în şold.

— Laşii se opresc! Oamenii de acţiune trec la fapte! Încă cinci, Marge, fată. Haide, scumpo, hai că poţi!

— Nu pot…

— Inacceptabil! Încă cinci şi după aia terminăm, insist eu, în timp ce ea se apleacă, trăgând aer în piept. Găseşte o soluţie!

Pizda se uită la mine de parcă aş fi înjunghiat-o, dar se supune.

— PATRU!

Oamenii ăştia care taie frunză la câini n-au chef să se schimbe, vor doar să-i lauzi că încearcă. Trebuie să-i zgudui. Trebuie să le tragi palme peste feţele alea tâmpite şi grase până încep să scâncească.

— TREI!

Să le spui că o să decupezi costumul ăla de indolenţă durdulie de pe trupul lor şi o să-i faci din nou oameni. Şi da, ei or să te urască pentru asta.

— DOI!

Iar eu nu le suflu în cur; doar creez aluzii. Le spun că este ca şi cum te-ai naşte a doua oară, dar cu încetinitorul, iar pe urmă îţi poţi aminti fiecare detaliu violent – când ai transpirat şi ai gemut, când te-ai sufocat – sau orice durere îngrozitoare. Dar te alegi cu un trup şi o minte cu care poţi trăi pe lumea asta. Marge se chinuie cu greutatea aia…

— UNU! ŞIII PAUZĂ!

Bila metalică îi scapă din mână şi se izbeşte de podeaua cauciucată. Ea se apleacă gâfâind, cu mâinile pe genunchi. Nu-mi place când cineva scapă vreo greutate, aşa că urlu:

— Eşti tare, Marge! Hai să batem palma, obligând-o să se ridice, fără nici o tragere de inimă, ca să bată palma cu mine, după care îşi încleştează iar mâinile pe genunchi.

Se uită în sus, respirând greoi, ca un gnu care a scăpat din ghearele unui leu de data asta, dar doar după ce i-a fost smulsă o halcă din cur. Ai vrea tu, grăsană proastă! Da, acum mă detestă, dar imediat ce endorfinele o să dea iama prin ea, o să mă iubească tot restul zilei. Pe urmă o să iasă afară, în soare, o să vadă trupurile alea zvelte şi bronzate din South Beach şi o să-şi zică: trebuie să mă străduiesc mai mult.

Da, trebuie, în pizda mă-tii.

În vreme ce clienţii noştri, Marge şi profa universitară a lui Lester, îşi termină programul de exerciţii şi se duc la duşuri, noi ne luăm o pauză înainte de sosirea următorilor. Există şi un birou, dar nu e folosit decât când se dau salariile şi de către manager, iar noi preferăm să ne petrecem timpul lângă barul cu fructe, tolăniţi în lumina care intră prin luminatorul din sticlă. Cei mai buni instructori vor să fie tot timpul văzuţi, chiar şi când nu fac sport sau nu-şi antrenează clienţii.

Lester soarbe dintr-o cafea, pe când eu beau doar ceai verde. Îmi place de el acum, când s-a mai potolit cu poveştile lui de rahat din ghetoul South Bronx, care mă plictiseau de moarte. Când a venit aici, avea aroganţa aia de New York, certitudinea aia enervantă că doar acolo se pot întâmpla lucruri interesante şi la limită, dar Florida l-a liniştit. De asemenea, a învăţat şi când să-şi folosească accentul de ghetou: e mişto la cursurile de box şi de autoapărare şi mai puţin mişto când lucrezi unu-la-unu cu clienţi albi bogaţi. Mona vine şi ni se alătură, pune jos revista cu William şi Kate şi se duce la aparatul de espresso. Lester se însufleţeşte când la televizor apare Sarah Palin, care vorbeşte despre faptul că e nevoie de un control mai strict al imigraţiei.

— Control mai strict al imigraţiei? La naiba, ea are nevoie de un control mai strict al curului, chicoteşte el.

— Termină cu sexismul, Les, zic eu, dar nu mă pot abţine să zâmbesc.

N-ar trebui să-l încurajez dar o fac, pentru că o supără pe Mona, care s-a întors deja la cititul revistei.

— Închipuiţi-vă cum e să trăieşti zi de zi ca într-un basm, icneşte ea printre dinţi.

— Curul tâmpitei de Palin s-a fleşcăit, îi explică Lester. Compară-l cu ăla din 2008. O s-o mai bage acum Tina Fey în seamă o pulă. Ar vrea ea. Din cauza curului ăluia şleampăt al ei a pierdut de fapt nominalizarea la GOP⁶ din 2012. Cât o să i se mai lase până-n 2016? mai zice Les şi i se bulbucă ochii. Nici un ins ca lumea, căruia nu i se poate scula ca să şi-o frece cu gândul la ea, n-o să catadicsească să-şi mişte curu’ până la cabina de vot ca să-i pună crucea lângă nume. Dacă mă laşi pe mine şase luni cu curu’ ei, i-l fac tare şi neted ca două pietricele de pe plajă, frate!

Lester bate tot timpul câmpii despre lista lui de clienţi imaginari şi ce-ar putea face pentru ei. Pe Bieber l-ar îndopa cu fier şi steroizi, până ar ajunge să arate ca Stallone. Pe Roseanne Barr ar topi-o fără milă, până ar arăta ca Lara Flynn Boyle. Dar observaţiile lui n-o impresionează niciodată pe Mona.

— Ăsta-i misoginism, Les, se miorlăie ea ridicând privirea din revistă, pe un ton mustind de o dezaprobare pe care faţa ei paralizată de la tâmple până în vârful bărbiei de toxina botulinică pur şi simplu nu o poate exprima. Mie mi se pare un model demn de urmat.

— De data asta nu-s în alianţa feminină, intervin eu, fiindcă Les are dreptate. Palin o să piardă două milioane de voturi pentru că n-a avut grijă de curul ei şi i s-a lăsat în halul ăsta. Sunt de părere că pentru tipele din politică, fiecare jumătate de kil în plus înseamnă o pierdere netă de o sută de mii de voturi. Cinci kile în plus sau în minus hotărăsc dacă statele indecise influenţează sau nu rezultatul alegerilor, trag eu concluzia, luând un măr din coş şi muşcând din el.

— Aşa e, ce mama naibii! spune Les bătând palma cu mine. Un avertisment pentru ea şi pentru Hillary în 2016.

— Ei bine, mie îmi place ce spune, recunoaşte Mona îmbufnată. Este o doamnă nemaipomenită.

— Nu prea face faţă tensiunii la care o supune presa, zâmbesc eu, uitându-mă în sus la ecran şi văzând-o pe Mona că face şi ea la fel.

Însă acolo sunt iarăşi eu. La dracu’, aia chiar a fost o lovitură excepţională cu piciorul!

Pe urmă chipul lui Lester se strâmbă într-un zâmbet mai larg.

— Sunt sigur că Jon o să fie încântat dacă devii vedeta noastră. O să-l dea pe spate. Poate chiar o să mai treacă pe aici!

— Asta sper şi eu, zic.

Jon e patronul Bodysculpt, dar de când a suferit accidentul ăla foarte mediatizat, nu mai are nici un client şi rareori mai vine pe la sală. E nasol, pentru că era unul dintre cei mai buni instructori de pe aici.

Îmi scot iPhone-ul din geantă. Acolo ţin toate fişele şi programele de exerciţii ale clienţilor mei. Introduc încă şaizeci şi cinci de calorii pentru mărul ăla mic. Am devenit dependentă de calcule în ziua când am descoperit Lifemap TM.

Nu-i doar un site, o aplicaţie pe telefon, un calculator de calorii şi un program informatic pentru exerciţii, greutate şi BMI, ci le însumează pe toate, aşa că e un instrument indispensabil. Face mai mult decât să înregistreze tot ce bagi în tine sau orice exerciţiu faci, de la o plimbare prin mallul din cartier, la un maraton. E un stil de viaţă, o aplicaţie care o să salveze America şi lumea întreagă. Lifemap a fost inventat de o companie de design software şi a fost promovat de fosta vedetă NBA Russell Coombes (de trei ori campion mondial, 1.136 meciuri profesioniste cu Chicago, San Antonio şi Atlanta. Vestit pentru numărul de puncte salvate pe joc, 1.97. S-a retras la treizeci şi doi de ani…)

… rahat.

Principalul motiv pentru care vârsta mea mi se pare importantă este că aici, în obsedatul de modă Miami Beach, mi se impun anumiţi parametri pentru clientela mea. Nici un om sănătos la cap nu vrea să aibă un instructor mai în vârstă decât el. Nimeni nu vrea o persoană care să arate ca curu’ şi, în condiţii normale (şi rareori sunt aşa, dar mă rog), cu cât eşti mai în vârstă, cu atât arăţi mai de rahat. Bineînţeles că există şi excepţii; îmi vin în minte instructorii vedetă sau cu „personalitate“: pionierii ca toţi J-Mick-ii, Harper-ii, Warner-ii şi Parish-ii de pe lume. Dar de regulă am parte doar de grăsani fără nici o speranţă, de peste patruzeci de ani, care vor să arate ca mine, pe când Mona are inşi de treizeci şi ceva de ani, doar puţin ieşiţi din formă, care vor să arate ca ea şi o adunătură dubioasă de modele nesuferite şi înfometate ca într-un lagăr de concentrare nazist, care-şi smulg din timpul pe care şi-l petrec băgându-şi degetele pe gât sau aşteptând un telefon de la Condé Nast. Dar n-o să mai fie aşa!

Deşi nu toţi sunt leneşi. Annette Cushing, o gagică super-tare, pasionată de sport, intră voioasă şi vine spre barul de fructe cu paşi apăsaţi. E una dintre clientele Monei, dar o ignoră şi-şi încreţeşte năsucul, aţintindu-şi ochii mari şi negri asupra mea.

— Felicitări, Lucy! Ai fost foarte curajoasă. Ce te-a apucat?

— N-am avut timp să gândesc, îi explic eu, în timp ce Mona stă cu gura căscată căci e evident că pizda asta egoistă n-a aflat ce-am făcut. Aşa am fost învăţată să reacţionez.

— Lovitura aia cu piciorul, care a apărut la televizor…

— Despre ce vorbiţi? întreabă Mona.

Lester arată spre televizor. Filmul se derulează iarăşi pe ecran.

— AH, DOAMNE SFINTE! chiţăie Mona surescitată şi se duce lângă televizorul montat pe perete ca să audă mai bine.

— O mişcare simplă de kickboxing, e ca un croşeu cu piciorul… îi spun eu Annettei, întinzând piciorul ca să-i arăt cum se face.

— N-ai zis nimic…, behăie Mona pe un ton cam plin de reproşuri. Apoi îi pică falca auzind-o pe Annette că zice:

— Mă întrebam dacă ai vrea să faci şi cu mine chestii din astea.

— Sigur, răspund eu, arătând spre teancul de cărţi de vizită. Sună-mă. Însă o să lucrăm la Miami Mixed Martial Arts.

Arunc o privire spre Mona; curva tre’ s-o înghită pe-asta ca şi cum ar fi o felie de tartă cu lămâie de o mie de calorii!

— Bine, sunt gata să mă pun pe treabă, zice Annette zâmbind, pe urmă se duce cu Mona, acum enervată, spre sala imaculată de pilates. Cretina a plătit opt miare (mai bine zis vreun iubit boşorog de-al ei a plătit) pentru rahatul ei de acreditare şi pentru echipament.

Auzim ţârâitul strident al telefonului care sună din micul birou. Lester ţâşneşte de pe scaun şi se duce să răspundă. Ochii i se iţesc de după uşă, apoi şi capul.

— Pe tine te caută, Lucy. Acum toată lumea te vrea, eşti o super-vedetă.

Când mă îndrept spre el, ridică mâna ca să bată iarăşi palma cu mine.

— Eroină şi vedetă TV! Frate, o să ne scoatem la bani!

— Aşa e, nu? rânjesc eu bătând palma, apoi intru în mica încăpere urâtă, luminată doar de o fereastră minusculă.

Birourile angajaţilor sunt lipite de perete, pe trei laturi ale camerei. Iau receptorul, aproape îngropat sub nişte fişe ale clienţilor pe biroul lui Lester. Pe ecranul altui televizor montat sus, pe perete, apar fără sonor gura mea căscată din pricina şocului şi degetul rotofei al grăsanei îmbrăcate în roz. Eu duc receptorul la ureche.

— Alo, sunt Lucy Brennan.

— Bună…

Vocea este moale şi firavă. Am impresia că am mai auzit-o.

— Sunt Lena. Lena Sorenson. Am fost martoră la ce s-a întâmplat azi-noapte pe pod. Am filmat cu telefonul. Tipii ăia… care fugeau pe şosea… şi tu l-ai dezarmat pe cel cu pistolul… Secţia de poliţie?

Ea e! Grăsana! Aia care m-a făcut vedetă!

— Bine… OK…

Mă uit la ecran, dar nu mai suntem acolo, ne-a luat locul o fetiţă de vreo zece ani. Conform informaţiilor din partea de jos, e dată dispărută. Pe urmă apar gemenele siameze din Arkansas.

— Ţi-am găsit numărul pe internet, zice grăsana. Ţi-am căutat numele pe Google şi am dat peste pagina sălii unde apari ca instructor.

Ce să-ţi zic, mă urmăreşti, ciudato.

— Minunaaat… Ce mai faci?

— Bine… mă rog, de fapt, nu chiar atât de bine, spune ea pe un ton precaut şi oarecum de confidenţă. M-am cam îngrăşat în ultima vreme şi îmi doresc foarte mult să-mi recapăt forma. Mă poţi ajuta?

— Cu asta mă ocup. Când poţi să vii pentru o consultaţie?

— Stau aproape, adică în North Miami Beach. Pot să trec mâine de dimineaţă?

— Sigur… zic eu şi mă uit la un ecran mai mic, aflat pe celălalt perete, unde apărem din nou, pe alt post.

Curca asta înţolită în roz, cu un colac de carne tremurândă în jurul gâtului, spune despre mine că sunt o eroină.

— Abia aştept să ne vedem în condiţii mai paşnice. La zece e bine?

— Da… zice ea, fără prea multă tragere de inimă.

— OK. Mâine ne punem pe treabă, îi spun eu. La zece fix.

— OOK… se aude o voce insipidă de victimă de la celălalt capăt al firului.

Eu pun receptorul în furcă şi îmi strâng catrafusele. Îmi iau rămas-bun de la Lester lângă barul cu fructe. Pe urmă ies din clădire şi mă duc la secţia de poliţie de pe Washington, la numărul 1100. Îl recunosc pe poliţistul de azi-noapte de la ghişeu, un tip negru, scund şi gras care îmi aruncă o privire oarecum dezaprobatoare, după care mă pune să semnez un formular şi până la urmă îmi dă cheile maşinii. Eu îi respect instrucţiunile şi cobor în parcare, unde îmi găsesc Cadillac-ul DeVille. Cercetez tabla îndoită de la impact, simţindu-mă de parcă aş lua un câine drag, dar periculos, de la adăpost. Urc la volan şi învârt cheia, iar motorul porneşte din prima. Ies din parcarea întunecată în lumina strălucitoare a soarelui, o iau pe strada pe care locuiesc şi fac de câteva ori înconjurul cvartalului, pentru a mă asigura că nu e nici un fotograf pe acolo. Însă strada e pustie; doar palmierii freamătă sub adierea blândă, iar afară se întunecă brusc, pentru că nori de furtună se rostogolesc dinspre ocean şi acoperă soarele. Oare presa să-şi fi pierdut interesul atât de repede? În apartament, n-am timp să-mi citesc e-mailurile, căci mă aşteaptă o seară importantă. Michelle Parish a venit în oraş ca să ne vorbească despre noua ei dietă şi noul program de exerciţii.

Până m-am îmbrăcat eu cu pantaloni albi din bumbac şi un maieu albastru şi, sătulă de coada pe care o port la sală, mi-am prins părul într-un coc clasic, norii s-au şi risipit, iar acum e o seară frumoasă în Miami Beach. Încă e zăpuşeală, aerul e înmiresmat, soarele apune, insectele bâzâie visătoare, iar eu îmi croiesc hotărâtă drum până la maşină prin atmosfera tropicală şi sexy, mulţumită că nu mai văd pe nimeni în faţa clădirii în care locuiesc. Vechiul casetofon din Cadillac nu mai funcţionează, dar am CD-uri şi pun unul cu hip-hop cubanez, cumpărat cu cinci dolari de la un găinar de pe Washington. Niciodată nu fac asta, dar puştiul avea nişte ochi uimitor de frumoşi. A fost un risc din punct de vedere muzical, dar în cazul ăsta m-am scos – răsună ritmuri grele de samba şi o voce mişto începe să cânte în spaniolă. Mi-aş dori să ştiu despre ce dracului cântă.

O iau pe MacArthur spre Biscayne Bay şi apoi pe Coral Gables, parchez la un cvartal de librărie şi merg pe jos până acolo. Urăsc Miami-ul propriu-zis, sunt fan SoBe, dar Gables este unul dintre puţinele locuri pe care le tolerez, şi asta mai ales datorită librăriei. Books & Books este un magazin elegant, cu o cafenea nemaipomenită pe terasă, unde un locşor e ocupat de obicei de muzicieni tari. Am şi agăţat vreo doi tipi şi o gagică aici, în zile diferite.

Stau jos şi introduc în aplicaţia Lifemap TM de pe telefon datele despre câte calorii am consumat azi şi cât sport am făcut, iar în jurul meu cafeneaua se aglomerează. O femeie cu ochelari şi păr negru şi creţ urcă pe podium, iar eu o văd în spatele ei pe Michelle Parish, mai scundă decât credeam, zburdalnică şi entuziasmată, de parcă ar fi la Scapă de burtă!

Cealaltă femeie, cu trăsături ascuţite şi mişcări vioaie şi ţopăite, ca de pasăre, se pregăteşte s-o prezinte pe Michelle, dar, spre mirarea mea, face ochii mari când îmi surprinde privirea, căci mă recunoaşte.

— Ţin neapărat să spun că avem printre noi în această seară o eroină a comunităţii, zice ea şi arată spre mine. Doamna curajoasă care l-a dezarmat pe bărbatul de pe Julia Tuttle!

Ca să nu mă chircesc pe scaun, arunc o privire în jur şi rânjesc crispat. Urmează o pauză de o fracţiune de secundă, apoi toată lumea, vreo sută de oameni, începe să aplaude la îndemnul lui Michelle, care s-a ridicat în picioare şi bate viguros din palme. Of. Doamne! Nu. Fugi de-aici!

Eu studiez chipurile aflate în expectativă şi nu-mi doresc decât să plec de acolo. La dracu’. Bucură-te. Fii mândră. Şi simt cum îmi înţepeneşte spatele, în vreme ce înclin din cap, zâmbind timid; fals, da, însă mă străduiesc. Şi de ce nu, ce mama dracului? Am intervenit. Am salvat doi bărbaţi nevinovaţi de un psihopat cretin. Bucură-te. Am intervenit, ce dracu’! Am făcut ceva!

Aplauzele se sting, iar prezentarea continuă, pe urmă Michelle se ridică în picioare şi îşi face treaba. La 1,60 m, 50 kg, e ca un motoraş şi ne povesteşte despre ceva ce se cheamă Jurnalul Matinal.

— Nu ştiu dacă aţi auzit de Julia Cameron, care a scris The Artist’s Way, iar Jurnalul Matinal… zice Michelle şi se uită pe deasupra ochelarilor.

E o bunăciune care nu e conştientă de asta. Se ridică o pădure de mâini.

— …foarte bine. Mi se pare nemaipomenit. E foarte uşor de făcut. Trebuie să scrii – preferabil de mână – trei pagini, cam 750 de cuvinte, în fiecare dimineaţă. Gânduri care-ţi trec prin cap, necenzurate; orice îţi vine în minte. Nu ai cum să nu poţi, e bine orice ai scrie. Asta îţi eliberează mintea pentru tot restul zilei. Aş mai adăuga un lucru: nu face asta când mănânci!

Câteva râsete, apoi trecem la treabă, şi Michelle începe să critice cu pricepere regimul fără carbohidraţi din South Beach. Asta am venit să aud, nu rahaturi despre scris şi artă.

— Un regim fără program de exerciţii este ca un program de exerciţii fără regim, doar o toană inutilă, zice Michelle concentrată ca un criminal cu sânge rece, cu ochii ăia scăpărători pârjolindu-mă pe dinăuntru.

Îmi place cum i se mişcă capul într-o parte pe gâtul acela uimitor de lung, şi cum sânii mici şi obraznici i se ghicesc prin bluza mulată pe corp.

— Oamenii nu ajung obezi fiindcă mănâncă ce nu trebuie sau pentru că duc o viaţă sedentară. Ci din ambele motive. Atacul asupra obezităţii trebuie să fie holistic. Regimul pentru slăbit mult într-o perioadă scurtă de timp e istorie!

Ovaţii puternice ale publicului; mulţi dintre noi suntem din comunitatea instructorilor de fitness. Recunosc o pizdă disperată după afecţiune de la Crunch şi un poponar de la Equinox. Dar doar o singură persoană o să stea puţin de vorbă cu Michelle mai târziu. Mă duc direct la ea, şi până şi cei mai ambiţioşi nemernici din frăţia instructorilor se dau dracului la o parte şi o lasă pe eroină să discute prima cu Michelle. Pe lângă discuţie, sunt răsplătită cu o carte de vizită şi adresa ei personală de e-mail!

— Trimite-mi un e-mail, Lucy, ar trebui să stăm de vorbă, zice ea zâmbind, apoi se răsuceşte pe călcâie fără nici o tragere de inimă, cu o ridicare din umeri în chip de scuze, pentru a se ocupa şi de restul publicului.

Mă întorc acasă cu maşina, în extaz. Apăs pe telecomandă să deschid poarta. Parchez în spate şi urc spre apartament. Becul de la etajul al doilea s-a ars. E întuneric şi nu văd nimic. Pe urmă aud un zgomot, muzică şi nişte voci deasupra mea. Simt cum mă încordez, dar nu sunt decât puştii din apartamentul de dedesubt, care ies în oraş. Tânărul DJ care locuieşte acolo înclină capul spre mine, iar însoţitorii lui trec mai departe. Eu intru în apartament şi mă duc direct la laptop.

1. Produsul intern brut (n.tr.).

2. Produsul naţional brut (n.tr.).

3. Indicele de masă corporală (n.tr.).

4. Departamentul de Poliţie din Miami (n.tr.).

5. Grade point average, media notelor pe care le obţine un elev la toate materiile, în decursul unei anumite perioade (n. tr.).

6. Abrevierea pentru Grand Old Party, denumirea informală a Partidului Republican din SUA (n.r.).