Alan Booth, The Roads to Sata. A 2000‑Mile Walk Through Japan

Copyright © 1985 by Alan Booth

All rights reserved

Published by arrangement with Kodansha USA, Inc.

© 2015 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5646-2

ISBN PDF: 978-973-46-5647-9

ISBN print: 978-973-46-5523-6

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă: Muntele Fuji, c www.travelbusy.com/gallery

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

ALAN BOOTH s-a născut în 1946 la Londra. A studiat arta dramatică la Birmingham University, apoi s-a alăturat London Shakespeare Center, unde a fost actor şi regizor.

A călătorit în Japonia în 1970, fiind pasionat de ideea teatrului ca ritual, în mare vogă în anii 1960. Aici a studiat teatrul no. Cu timpul, şi-a pierdut interesul faţă de no şi a devenit tot mai fascinat de ţara unde era ca acasă; şi-a descoperit şi adevărata vocaţie, cea de scriitor. Timp de două decenii, Alan Booth a colaborat regulat la diferite publicaţii în limba engleză din Japonia, comentând filme sau probleme sociopolitice locale. De asemenea, a învăţat limba japoneză.

Booth a devenit celebru pentru călătoriile sale în colţuri îndepărtate ale Japoniei, în cursul cărora poposea la hanuri, unde se întâlnea cu localnicii, bea bere cu gazdele, apoi consemna evenimentele. Publicat iniţial în 1986, Drumurile către Sata a devenit un clasic al cărţilor de călătorie.

Alan Booth a încetat din viaţă în 1993. A mai publicat Looking for the Lost.

Am colindat lumea şi bag de seamă că aceste lungi drumeţii mi-au adâncit urâtul.

Jaques, în Cum vă place¹

1. În William Shakespeare, Opere, vol. V, traducere de Virgil Teodorescu, Univers, Bucureşti, 1986, p. 174 (n.ed.).

Nota autorului

Probabil că foarte puţini oameni ştiu (după cum mă avertizează editorul, bodogănind) unde e Sata, aşa că ar fi bine să îl localizez în această notă. Sata este numele celui mai sudic cap al celei mai sudice dintre cele patru insule principale ale Japoniei. Am mers pe jos până acolo dinspre Soya, cel mai nordic cap al celei mai nordice insule, iar drumurile dintre ele şi lucrurile pe care le-am văzut, le-am auzit şi le-am făcut de-a lungul lor constituie subiectele acestei cărţi.

Japonia este o ţară lungă. Dacă aş fi parcurs aceeaşi distanţă pe aceleaşi latitudini în America de Nord, aş fi mers din Ottawa până în Mobile, Alabama; iar dacă aş fi pornit din Europa, aş fi mers din Belgrad până în Golful Aqaba, prin Orientul Mijlociu. Distanţele pe care le-am parcurs pe jos sunt date aici în kilometri, nu în mile, deoarece majoritatea japonezilor gândesc în kilometri şi tot în kilometri am gândit şi eu în fiecare dimineaţă, amiază şi seară ale călătoriei mele.

Dacă aş putea, i-aş mulţumi fiecăruia dintre bărbaţii, femeile şi copiii care populează aceste pagini, dar nu am aflat niciodată numele celor mai mulţi dintre ei şi am considerat că e în interesul lor să modific numele pe care le ştiu. Acolo unde apar nume, ele sunt folosite după obiceiul japonez: întâi numele de familie, apoi prenumele.

Am încercat să evit generalizările, mai ales „japonezii”. „Japonezii” sunt 120.000.000 de oameni, cu vârste între 0 şi 119 ani, care trăiesc într-o zonă geografică ce se întinde pe 21 de grade latitudine şi 23 de grade longitudine şi au o varietate de profesii, de la împărat la luptător în gherilele urbane. Această carte este despre întâlnirile mele cu aproximativ 1.200 de oameni de afaceri, agricultori, bunici, pescari, gospodine, mici comercianţi, şcolari, militari, poliţişti, călugări, preoţi, turişti, jurnalişti, profesori, muncitori, servitoare, chelneri, tâmplari, învăţători, hangii, olari, dansatori, biciclişti, studenţi, camionagii, coreeni, americani, animatoare, luptători profesionişti, reprezentanţi ai guvernului, eremiţi, beţivi şi prostituate.

Mulţumiri

Sunt norocos că am printre prieteni un editor cu o judecată sănătoasă şi un redactor perspicace. Deşi nici unul dintre ei nu a avut o legătură profesională cu această carte, amândoi au citit-o sau au ascultat-o în totalitate şi au fost tulburător de sinceri în critici şi la fel de practici în încurajările lor. Aşadar, le mulţumesc lui Ong Sok-Chzeng, pentru scepticismul şi râsetele ei, şi lui Timothy Harris, care ştie diferenţa dintre un greier şi un cosaş şi care a înlăturat cu deosebită energie un anapest.

1

Avanposturile

Unul dintre restaurantele cu tăieţei de la Capul Soya avea două boxe agăţate sus, deasupra uşii, din care, la fiecare cinci minute, se auzea un cântec:

Gheaţa topită pluteşte, vântul de primăvară adie,

măceşul înfloreşte, pescăruşii ţipă,

departe, pe mare, fumul vaselor străine

încântă privirea la Capul Soya.

Viscolul slăbeşte, frigul a trecut,

la ţărm se foiesc crustaceele,

în timp ce oamenii îşi deschid larg porţile inimii

şi marea mugeşte la Capul Soya.

Era spre sfârşitul lunii iunie, aşa încât cam toată Japonia era cenuşie şi udă leoarcă – anotimpul ploios era în toi. Dar Hokkaido, cea mai nordică dintre cele patru insule principale ale Japoniei, se topea sub un val de caniculă. Marea nu mugea, nici măcar nu murmura; era intensă şi orbitoare, ca în reclamele la citrice. Doar fără voia lor se aventurau oamenii de la Capul Soya prin soarele arzător. Cei mai mulţi dintre ei stăteau pleoştiţi în uşă, la umbră, uitându-se la cupluri aflate în luna de miere care se străduiau în van, cu ajutorul telescoapelor cu monede, să pătrundă cu privirea prin aerul tremurător cei 43 de kilometri care despărţeau restaurantele lor cu tăieţei de Uniunea Sovietică. Patru motociclişti tineri şi transpiraţi, în haine lucioase de piele neagră, băteau darabana în masă, pe terasa unuia dintre restaurante, alungând muştele de pe gura sticlelor lor de Cola, ascultând vocea înregistrată şi stridentă care făcea reclamă la crustacee şi privind spre cele patru Honde noi-nouţe pe care le parcaseră la un metru de capătul Japoniei – 45°30´ latitudine nordică, latitudinea la care se aflau Milano, Crimeea şi Portland, Oregon –, cel mai nordic punct până la care, în opinia japonezilor, puteai să mergi rămânând în acelaşi timp civilizat.

Când a apus soarele, muştele s-au retras pe dealuri, vocea înregistrată s-a întrerupt brusc, înlocuită de paraziţi, iar seara nordică s-a mai răcorit puţin. Prin uşa deschisă a minshuku-lui – un fel de pensiune – la care îmi închiriasem o cameră, vedeam vasele de pescuit creveţi de pe marea plată şi roz, atât de îndepărtate şi de nemişcate, încât semănau cu nişte surcele.

— La ce oră vreţi să vă treziţi mâine-dimineaţă? a întrebat proprietarul minshuku-lui.

Era un bărbat înalt şi răstit, neras, care se juca cu o brichetă Dunhill.

— Nu ştiu. La 7, să zicem. Ar fi bine să plec devreme.

— Luaţi autobuzul?

— Nu, o să merg pe jos.

— Mergeţi departe?

— Cât e Japonia de lungă.

***

A bătut vântul toată noaptea în camera mea de la Capul Soya şi nu am putut dormi deloc. Vântul şuiera prin burlanele sobei, până când am avut impresia că îşi făcuseră acolo cuib nişte păsări care ciripeau: nişte păsări măiestre, japoneze, care transformau burlanele într-un fel de difuzor. Dimineaţa, proprietarul minshuku-lui mi-a dăruit o batistă mică de bumbac cu o hartă a insulei Hokkaido pe ea. Avea să-mi fie de folos dacă o luam pe un drum greşit, mi-a explicat el. A despăturit cu grijă batista şi a ştampilat pe ea adresa şi numărul de telefon al minshuku-lui său în colţul din dreapta sus.

— În ce dată suntem? a strigat către soţia lui din bucătărie.

— În 28, a răspuns ea.

A muiat în tuş o a doua ştampilă, foarte concentrat, şi a imprimat cu grijă „28 iunie” sub adresa lui, făcând un pas în spate ca să admire efectul. Dar tot nu era satisfăcut, aşa că sub dată a scris cu caractere mici şi roşii: „Ora 7:00”.

Ca la un semn, boxele de alături au prins viaţă, scoţând un sunet ascuţit, iar eu mi-am legat iar şireturile, pentru a treia sau a patra oară.

— Suntem în 29, mi-am amintit.

— Suntem pe 29! a urlat proprietarul, ştergând cu pixul ultima cifră a datei şi mâzgălind deasupra un 9, astfel că nu se mai înţelegea aproape nimic. Nevastă-mea e tâmpită, mi-a şoptit el.

***

Unul dintre prietenii japonezi cu care băusem în ultima noapte petrecută în Tokyo stătea deja sprijinit de peretele barului la ora 9, cu firimituri de ficat la grătar lipite de bărbie. Însă participa la discuţie.

— Să numeri paşii, mă sfătuise el. Numără toţi paşii de la nord la sud şi o să afli câţi sunt.

— De ce Dumnezeu aş vrea să ştiu aşa ceva?

— Ca să poţi scrie o carte despre asta. Nu poţi să scrii o carte despre o astfel de călătorie fără să ştii câţi paşi ai făcut.

— Dar o să am hărţi şi busolă şi indicatoarele rutiere ar trebui să-mi arate…

— Ascultă-mă pe mine şi numără paşii. N-am întâlnit în viaţa mea pe cineva care să poată spune câţi paşi sunt de la Capul Soya până la Capul Sata. Pun pariu că nu i-a mai numărat nimeni până acum. Pun pariu că tu ai fi primul.

După asta adormise, cu bărbia plină de firimituri de ficat, şi alţi doi-trei prieteni îl căraseră până la un taxi, dar taximetristul îi aruncase o privire şi demarase în trombă, pretextând că avea brusc de făcut ceva urgent.

Nu am numărat paşii, dar am numărat, pe cât posibil, kilometrii, iar în acea primă dimineaţă extraordinară am mers 15 kilometri pe lângă marea strălucitoare.

Pereţii şi acoperişurile satelor răzleţe de pe coastă erau vopsite în ceea ce cândva fuseseră culori primare, dar decolorate până la nuanţe palide de roz şi verde de sarea din vântul siberian. Pereţii erau făcuţi din placaj sau din foi de tablă ieftină cu imprimeuri care imitau scândura, iar acoperişurile erau peticite cu tablă ondulată. În faţa mea, spre sud-vest, dincolo de oraşul Wakkanai, care încă nu se vedea, se profila silueta impresionantă a Muntelui Rishiri, un munte insular din largul mării, cu vârful încă acoperit cu petice de zăpadă. Uşile roşii ale magaziei unui pescar erau deschise, iar pe podea se lăţea un morman de caracatiţe mari, moarte. Am dat bună dimineaţa unui bătrân cu chimono şi pălărie moale.

— Gokurosan, a răspuns el. Mulţumesc pentru atenţie.

La amiază, îndepărtându-mă de ţărm, am mai mers 18 kilometri printre câmpuri de un verde ameţitor. Soarele arzător încingea silozurile de un albastru intens şi acoperişurile lor ca de hambar, căpiţele de fân dispuse precum pătrăţelele unei table de şah, tractorul care le clădea, gluga albă a femeii care conducea tractorul, dinţii greblei bărbatului care strângea fânul şi care mi-a făcut cu mâna, cu o ţigară între dinţi.

La mijlocul după-amiezii aveam gura ca şmirghelul şi cutiile goale de bere de pe marginea drumului începeau să mă chinuie ca un miraj. Aerul era atât de fierbinte şi de nemişcat, încât curentul puturos stârnit de singurul camion care a trecut scrâşnind pe lângă mine a fost ca o baie în ocean. Hokkaido este a doua ca mărime dintre insulele japoneze, dar e de departe cea mai puţin populată. Doar 5% din populaţie trăieşte aici – cam o persoană la patru acri –, iar în nordul insulei poţi merge ore întregi fără să întâlneşti decât ciori. Spre sfârşitul după-amiezii a oprit un tractor şi, fără un cuvânt, tânărul şofer mi-a întins o sticlă cu suc de portocale. M-am oprit şi am băut-o cu nesaţ în mijlocul drumului în timp ce tractorul torcea şi şoferul îmi zâmbea din cabină.

— De unde sunteţi?

— Din Anglia.

— A, minunat!

— Cât de departe e Numakawa?

— Imediat după dealul următor.

Şi, satisfăcut că băusem sucul până la ultima picătură, şi-a luat sticla înapoi şi a pornit duduind, luând-o pe un câmp pe care vântul serii tocmai începuse să vălurească iarba. Numakawa era după cinci dealuri şi opt curbe, iar la intrarea în ryokan – hanul în stil japonez – m-am aşezat pe o treaptă, am băut două beri şi abia apoi am fost în stare să-mi dezleg şireturile, în timp ce soţia proprietarului bătea din palme, cu privirile pline de încântare, iar fata care o ajuta se îneca de râs.

***

Comunităţile din Japonia au modalităţi eficiente de a te avertiza că ai dormit prea mult. Sunt sirene care te fac să sari din futon – aşternuturi – imediat după ce se crapă de ziuă, sirene de ceaţă în satele de coastă şi sisteme de difuzoare la care se transmit melodii favorite precum „Sakura, Sakura” şi „Colonelul Bogey”. În Numakawa există un set de clopote electrice care reproduc exact secvenţa de sunete scoase de clopotele Big Benului şi, dacă aceste dangăte nu te trezesc, există marşul în ritmul căruia intră copiii în clase. Proprietarul ryokan-ului, domnul Obata, era învăţător la şcoala primară din localitate şi mă convinsese să trec pe acolo când plec din Numakawa, a doua zi dimineaţa, ca să „mă arăt la faţă” elevilor lui. Când am ajuns la şcoala mică de lemn cu un singur nivel, ecourile marşului se stinseseră de mult, căci şcoala se afla departe, în mijlocul fermelor, iar ocolul mă făcuse să mă abat de la drum cu o oră. Dar chiţăiturile uluite şi liniştea încremenită meritau cu siguranţă acest efort în plus. Cei patru copii din clasa domnului Obata – trei băieţi de 6 ani şi o fată de 7 – stăteau cu ochii cât cepele la marginea băncilor în timp ce învăţătorul lor le prezenta Extraterestrul.

— Ei, copii, acesta este un englez din Anglia. Tu ştii unde e Anglia, Kazuko-chan?

— Zutto muko (foarte departe).

— Şi crezi că poţi s-o găseşti pe harta noastră?

În faţa clasei fusese adus un glob metalic ca vai de el şi cei patru copii s-au strâns în jurul lui, dând din colţ în colţ.

— Nu, Kazuko-chan, aceea e Arabia Saudită. Asta e Anglia, a spus domnul Obata, ciocănind cu degetul în Islanda. Domnul Obata s-a legănat pe călcâie în timp ce se adresa celor patru elevi ai lui, făcând gesturi largi cu braţele.

— Ieri acest străin a mers pe jos 33 de kilometri, de la Capul Soya până aici. Unde e Capul Soya, Kazuko-chan?

— Zutto muko (foarte departe).

— Da, iar astăzi americanul ăsta va merge pe jos până în Toyotomi. Unde e asta, Ryoichi-kun?

— Zutto muko.

— Iar după asta o să meargă pe jos cât e Japonia de mare.

— Oooooooooo!

— Cât timp credeţi că o să-i ia asta?

— O săptămână.

— Două săptămâni.

— Şase luni.

— Cinci ani.

Începuseră deja să mă mănânce tălpile, aşa că, după ce copiii au încercat pe rând să-mi ridice rucsacul (fetiţa a fost singura care a reuşit), am băut o ceaşcă de ceai verde, slab în cancelarie, în timp ce directorul chicotea, apoi am pornit hotărât spre Toyotomi.

Soarele strălucea deasupra drumului nepavat, a femeilor cu glugi albe care construiau un canal de scurgere, a unui biet şarpe mare şi maroniu care s-a ferit din calea unui tractor sforăitor şi deasupra mea, care mergeam cu capul înfăşurat într-un prosop azuriu şi mâinile umflate ca nişte butuci de căldură şi arse de soare, pielea stacojie devenind treptat vineţie. Am cerut la o fermă un pahar de apă şi am primit o tavă cu ceai verde şi biscuiţi şi sfatul să consult un doctor care să vadă ce e cu mâinile mele. În zona împădurită de deasupra câmpurilor mi se lipeau muşte de faţă, iar la câteva secunde după ce mi-am scos ghetele şi şosetele ca să mă răcoresc în apa unui pârâu, picioarele mele erau pline de pete de sânge în locurile unde mă înţepaseră insecte de pe apă.

Spre seară, când am ajuns în staţiunea cu izvoare termale Toyotomi, cu o singură stradă prăfuită şi vreo zece ryokan-uri vechi, abia mai puteam păşi. Străbătusem peste 60 de kilometri în două zile, pe o caniculă cum se jurau toţi că n-au mai pomenit şi printr-un ţinut unde adesea singura umbră era în fisurile din pereţii carierelor. Am reuşit să ajung şchiopătând de la ryokan până la baia publică – ceea ce n-a fost deloc uşor, dat fiind că la ryokan mi se dăduse o pereche de saboţi de lemn pătrăţoşi numiţi geta, care nu sunt meniţi să aline durerea de picioare şi care, oricum, erau cu vreo patru numere mai mici. Dar această privelişte i-a amuzat pe angajaţii băii:

— Ia uite la străinul ăsta cum şontâcăie. Ţi-am spus eu că străinii nu pot să meargă cu geta.

Din fericire, baia era aproape goală. Ca un zid înălţat în mijlocul bazinului imens, căptuşit cu plăcuţe de faianţă, o grămadă de pietre vulcanice cenuşii despărţea secţiunea bărbaţilor de cea a femeilor, iar printre aceste pietre se prelingea apa fierbinte a izvorului termal, de un verde mătăsos şi morbid. Angajaţii băii îmi dăduseră, atenţi, o plasă cu care să strâng muştele şi ţânţarii morţi de pe suprafaţa apei, dar eu eram prea obosit ca să-mi mai pese şi prea ars de soare ca să fac altceva decât să zac pe marginea de faianţă a bazinului, cu picioarele în apă. Am petrecut aproape o oră la baia publică, şchiopătând între bazin şi robinetul cu apă rece, unde îmi turnam apă rece ca gheaţa peste arsurile de pe faţă şi gât.

Mâncarea de la ryokan era puţină, camerista morocănoasă, camera fără nici un fel de decoraţiuni, iar televizorul alb-negru funcţiona doar dacă băgai întruna în el monede de 100 de yeni. A doua zi dimineaţă, la plecare, am văzut cum 40-50 de pensionari în cârje urcau cu greu în două autobuze mari, în timp ce dintr-o boxă de la ryokan-ul vecin se auzea „Auld Lang Syne” şi cum trecea vuind un mic camion de marfă pe spatele căruia scria Happy’s Coming, în engleză, cu litere galben-aprins.

***

La 12 fără 10 minute micul restaurant din faţa gării Horonobe era pustiu. La 12 era plin ochi. La 1 era iar pustiu. În a treia dimineaţă a aventurii mele şchiopătasem scrâşnind din dinţi 12 kilometri pe drumuri de zgură, iar acum stăteam în restaurant şi beam o bere Sapporo rece, încercând să iau o decizie. Itinerarul meu plănuit cu grijă – în Tokyo, la un birou confortabil – şi cifrele mici şi îngrijite scrise cu creionul pe harta mea insistau să merg mai departe. Băşicile, arsurile, articulaţiile degetelor de la picioare, tălpile, metatarsurile, gleznele, genunchii, coapsele, muşchii gastrocnemieni şi faptul că aveam de unde să cumpăr bere Sapporo încercau cu elocvenţă să mă convingă să îmi petrec restul zilei în Horonobe. M-am hotărât la 3 şi un sfert şi mi-am petrecut următoarele două ore în micul parc din Horonobe, întins sub un copac etichetat cu grijă, uitându-mă cum nişte copilaşi băgau chipsuri printre gratiile cuştii unui bambi (cuvântul japonez post-Disney pentru pui de căprioară) abia fătat.

Îmi făcusem rezervare la un ryokan a cărui sală de mese de la parter era decorată cu fotografii înfăţişând locomotive cu aburi care treceau pufăind prin defileuri şi cu o reproducere mare şi cafenie a „Dangătului de seară” al lui Millet. Erau la vânzare şi nişte coliere de scoici, fiecare având în interior câte o bucăţică de stofă lipită cu grijă de fiica adolescentă a proprietarului, şi o oglindă de plastic pe care scria cu litere fluorescente Tour Brings You Smile. Dar, după cum am descoperit curând, principala atracţie din Horonobe (cu o populaţie de 4.600 de locuitori) era numărul mare de baruri (22). Al treilea în care am intrat în seara aceea avea o minunată maşinărie veche de răcit berea pe care mama-san trebuia să o alimenteze întruna cu gheaţă, un tonomat Wurlitzer de 20 de ani şi un televizor color imens, pe ecranul căruia un luptător american de wrestling cu barbă roşcată rupea un scaun de capul unui japonez pe nume Puternicul Kobayashi.

Am comandat o bere la halbă, dar abia apucasem să iau o gură când o voce de lângă cotul meu a spus: „Salut, te rog, te rog, salut” şi am văzut lângă mine un domn chel şi zâmbitor care îmi turna un pahar de Very Rare Old Suntory.

— Sunteţi foarte amabil, am apucat să spun, dar eu nu beau whisky. Prefer bere sau sake.

— Salut, te rog. Dumneata, salut.

Fără nici un fel de ceremonie, zâmbăreţul a scos o bancnotă de 1.000 de yeni din portofel şi a pus-o pe bar, cerându-i lui mama-san să mai aducă bere şi o farfurioară cu alune. Se mai întâmplă uneori lucruri de genul acesta şi nu prea are rost să protestezi. N-am protestat.

Zâmbăreţul şi-a scos cartea de vizită, explicând în acelaşi timp, deoarece străinii nu prea pot să citească o carte de vizită în japoneză, că îl chema Ogawa şi că era directorul lucrărilor publice din oraş. A insistat să bem ceva împreună şi m-a condus de la bar la masa din colţ la care stăteau colegii lui – patru tineri cu cămaşă albă şi cravată şi un bărbat mai în vârstă cu cizme de cauciuc şi o salopetă mânjită de noroi care s-a ridicat ca să mă îmbrăţişeze, dar s-a prăbuşit peste masă, răsturnând două whisky-uri şi o frapieră. S-a aşezat la loc, dar nu a nimerit marginea scaunului, iar când s-a adunat de sub masă, a fost ajutat să se ridice în picioare, scuturat de praf şi condus la uşă, în timp ce el zâmbea şi făcea plecăciuni, răsturnând o farfurie cu calamar uscat de pe bar. La uşă s-a întors să facă cu mâna, dărâmând calendarul Playboy, şi a fost escortat în cele din urmă afară, în timp ce chicotea.

Am ridicat paharele şi am toastat. Luptătorul american de wrestling cu barbă roşcată îl târa de păr pe Puternicul Kobayashi prin tot ringul şi Paul Anka cânta „Diana”. În afară de asta, în bar se aşernuse liniştea. Bărbatul în salopetă era secretar la primărie.

— Vă mulţumim că aţi venit în Horonobe. Vă mulţumim că v-aţi dus să vedeţi bambi-ul nostru.

— E un orăşel liniştit.

— E un orăşel tihnit, m-a corectat cu grijă domnul Ogawa. Eu merg în Tokyo de trei ori pe an şi mă întorc cu urechile ţiuind. Horonobe e tihnit. Are 22 de baruri şi, în plus, un bambi, iar oamenii din lumea asta ar trebui să încerce să fie prieteni. Unde v-aţi născut, dacă nu sunt prea îndrăzneţ?

— La Londra.

— A, da. În ce parte a Londrei?

— Leytonstone.

— Un oraş splendid! Anglia şi Japonia au multe în comun. Voi aveţi regină, noi avem împărat. Amândouă sunt insule. Avem istorii îndelungate. Americanii nu ne înţeleg deloc, dar oamenii din lumea asta ar trebui să încerce să fie prieteni. Crezi că Leytonstone ar dori să se înfrăţească cu Horonobe? Avem un bambi şi aşa mai departe.

— Aş putea întreba.

— E esenţial, înţelegeţi, ca oamenii din lumea asta să fie prieteni.

Americanul cu barbă roşcată îl încâlcise pe Puternicul Kobayashi în corzi şi îl izbea pe arbitrul japonez de un stâlp din colţ. Domnul Ogawa m-a bătut uşurel cu palma pe spate.

— Nu vedem prea des străini prin Horonobe, a spus el. E un orăşel curat, un orăşel tihnit. Facem tot ce putem. Le oferim locuitorilor noştri tot ce putem. Un bambi pentru copii…

— Şi 22 de baruri.

— Să bem – a ridicat domnul Ogawa paharul – pentru prietenie între toţi oamenii din lumea asta.

Am băut. În total cam opt halbe mari de bere şi două sticle de whisky Suntory. Şi astfel a trecut a patra mea seară în Hokkaido. M-am gândit că, într-adevăr, oamenii din lumea asta sunt prieteni, căci nu m-au lăsat să plătesc nici măcar farfurioara cu alune. Când am plecat, era încă destul de devreme, dar unii din grupul nostru, a explicat domnul Ogawa, băuseră până pe la 5-6 dimineaţa cu o noapte înainte (cele 22 de baruri din Horonobe nu au nevoie de autorizaţie) şi s-au gândit că, pentru ca principala activitate a primăriei de a doua zi – un meci de baseball împotriva unei echipe din Rishiri – să fie realizată cu entuziasmul cuvenit, era mai bine ca seara să nu se prelungească prea mult. Am plecat braţ la braţ. Americanul cu barbă roşcată fusese scos de mult din arenă cu faţa plină de sânge.

***

Valul de caniculă a trecut. Cerul a prins culoarea brânzei tofu şi a început să plouă. Pe drumul pustiu de coastă pe care am mers prin ploaie în următoarele şase zile erau măcar vreo câteva refugii în staţiile de autobuz în care mă puteam odihni – nişte construcţii şubrede de tablă ondulată, ridicate direct pe pământul din care creşteau urzici, având pe pereţii ruginiţi nişte afişe prinse pe care scria, în engleză şi în japoneză: „Fie ca pacea să triumfe pe pământ”. Prin găurile din tabla ondulată vedeam marea cenuşie şi mohorâtă udând aceste plaje îndepărtate din nord, iar într-un moment când se oprise ploaia, m-am dezbrăcat şi am înotat în larg până când am putut vedea mătăhălosul Munte Rishiri, ale cărui petice de zăpadă păreau nişte crăpături dintr-un burlan.

Restaurantul cu tăieţei la care m-am oprit să iau prânzul în ziua a cincea era al unei bătrânici fragile care şi gătea, şi servea, iar de fiecare dată când venea să servească la mese, trebuia să-şi scoată papucii curaţi pe care îi purta în bucătărie şi să-şi pună sandalele soioase de plastic cu care mergea pe pardoseala de ciment din restaurant. Îşi aşeza tava cu boluri pe tejghea, se sprijinea de tocul uşii şi îşi băga sau îşi scotea picioarele din sandale fără să fie nevoie să-şi folosească mâinile. Dar asta o încetinea, iar la ora prânzului într-un restaurant aglomerat încetineala este rareori tolerată.

— Hei! Unde sunt tăieţeii mei?

— Ce tot faci, mamaie?

— De ce nu debarasezi masa asta?

— Nu le dai clienţilor şi câte un pahar cu apă?

— E nevoie de jumătate de oră ca să desfaci o bere?

— Aţi înotat? a bolborosit bătrâna, nevenindu-i să creadă după ce, la ora 1, restaurantul se golise şi ea se aşezase greoi ca să-şi mănânce prânzul – orez cu murături. În dimineaţa aceea, la buletinul meteo se anunţase că în dreptul extremităţii sudice a insulei Kyushu, 14 grade latitudine mai spre sud, apa mării era încă prea rece pentru înotat.

— Nu era mai rece decât o mare englezească, am explicat eu.

— Ce curaj! s-a minunat bătrâna.

Tocmai îmi terminam tăieţeii când omul de la firma de îngheţată Meiji a venit să umple frigiderul.

— Toţi englezii, mi-a spus el, până şi negustorii de peşte, poartă cravată.

— Chiar sunteţi din Anglia? a oftat bătrâna. Anglia e mai departe decât America? Cât durează să ajungi acolo? Cât ar costa?

Omul cu îngheţata terminase de aprovizionat frigiderul şi trândăvea în faţa acadelelor, cu un aer cosmopolit, lămurindu-ne care-i treaba cu tot felul de ţări străine.

— Ce ţări străine sunt în partea aia? a întrebat bătrâna, arătând cu degetul spre marea care se vedea pe fereastră.

— Rusia, a spus omul cu îngheţata, Coreea, China…

Apoi, după o pauză de gândire, a adăugat:

— Bulgaria.

Înainte să plec, mi-a spus în ce fel întruchipează pescarii din Hokkaido caracterul japonezilor.

— Pescarii străini, a explicat el, iau doar peştele pe care ştiu că pot să-l vândă şi aruncă restul înapoi în apă. Dar pescarii japonezi continuă să pescuiască până când îşi umplu bărcile, chiar dacă asta înseamnă că vor trebui să vândă totul la jumătate de preţ. Noi, japonezii, suntem waakaahorikku (workaholics). Facem totul cu încrâncenare.

Şi bătrâna, şi omul cu îngheţata au aprobat solemn din cap.

Poate că încrâncenarea pescarilor japonezi este unul dintre motivele pentru care vestitele bancuri de heringi din largul insulei Hokkaido au dispărut aproape complet, iar vasele de pescuit heringi au trebuit să se orienteze în ultimii ani spre ocupaţia mult mai puţin romantică de a prinde creveţi şi crabi cu năvodul. Nimeni nu scrie balade despre creveţi şi crabi, dar gloria apusă a pescarilor de heringi este subiectul celui mai cunoscut cântec popular din Hokkaido:

Întreb pescăruşul dacă heringul a sosit.

Pescăruşul răspunde: eu sunt o pasăre în zbor –

întreabă valurile.

Prin perdeaua ploii care continua să cadă în a şasea zi, am început să disting un lanţ de munţi înalţi în faţa mea, cel mai înalt având încă vârful acoperit de un strat de zăpadă de un alb-cenuşiu. Pe harta mea, publicată în urmă cu şapte ani, era un drum care ocolea aceşti munţi de-a lungul coastei, deşi legenda hărţii, tradusă în engleză, avertiza că are „un trafic auto aglomerat”. Aceasta s-a dovedit a fi o exagerare, deoarece, după cum mi s-a spus, drumul încă nu fusese construit. Oricum, am decis să ocolesc munţii şi să mă îndepărtez de ţărm când ajung în oraşul Rumoi, dar acesta era la trei zile bune de mers şi ploaia nu dădea semne că s-ar mai potoli. Mergeam cu gluga hanoracului strânsă bine în jurul capului, dar ploaia împroşca totul – ghetele, hainele, crăpăturile din asfalt –, prelingându-se prin acoperişurile refugiilor din staţiile de autobuz şi conferind mării o textură ca de plumb ciupit de vărsat.

Uneori mă opream ca să mă odihnesc în vreun magazinaş sau ca să întreb câţi kilometri mai erau până în satul următor. Şi alteori, mai ales când vânzătoarea era mai în vârstă, îmi spunea că habar n-are câţi kilometri sunt, dar probabil e cam un ri sau un ri şi jumătate. Ri-ul, vechea unitate de măsură japoneză a distanţei, a dispărut complet de pe indicatoarele rutiere şi hărţi, iar peste zece ani va dispărea şi din limbă. Un ri, conform tabelelor de conversie, este echivalent cu 3,927 de kilometri, dar asta este aproape irelevant. Un ri – după cum am ajuns să aflu din experienţă – era distanţa pe care un bărbat ducând o povară îşi propunea s-o parcurgă într-o oră pe drumuri de munte. Kilometrul a fost inventat ca să fie mai uşor maşinilor. Ri-ul era o unitate de măsură exclusiv umană, iar de asta nu avea nici o şansă de supravieţuire. Noi spunem cât e ora prin cifre şi semnale acustice, iar distanţa nu e distanţă dacă nu este divizibilă cu zece.

Pe drumul lung şi pustiu mergeam ore în şir fără să întâlnesc pe nimeni pe care să-l opresc şi să stau de vorbă. Uneori mai trecea o maşină, hurducându-se, împroşând pietricelele şi derapând ca să ocolească făgaşele şi gropile. Şi mai rar treceam pe lângă un grup de muncitori cocoţaţi pe plasa de siguranţă de pe faţa unei stânci, care se holbau la mine şi îşi mormăiau nu ştiu ce unul altuia, prea departe ca să aud ce spuneau. În aceste prime zile singuratice, micile magazine izolate erau nu doar surse de informaţii, ci şi adăposturi, popasuri, bistrouri şi, împreună cu acele minshuku şi ryokan, singurele indicii reale pe care le aveam despre viaţa pe coasta de nord a insulei Hokkaido…

Îmi dau jos rucsacul şi intru într-un magazin. Vânzătoarea între două vârste se uită la o emisiune-concurs la un televizor color cu diagonala de 18 inchi. Poate să schimbe postul cu telecomanda, iar în colţul din dreapta jos al ecranului e un al doilea ecran, micuţ, alb-negru, astfel încât poate urmări şi ce se întâmplă pe alte canale. Vinde gumă de mestecat, îngheţată, răcoritoare, biscuiţi şi nişte chifle umplute cu pastă de fasole, învelite în celofan.

— Nu aveţi bere? oftez eu.

Nu vinde bere, dar imediat i se face milă de mine şi descinde în frigiderul ei personal imens, cu trei uşi.

— Ce viaţă! oftează ea. E 12 şi 10 minute şi dumneata eşti singurul client pe care l-am avut toată ziua. Nu are nici un rost să deschizi un magazin aici. Toţi pescarii şi fermierii au maşină, aşa că se duc în Wakkanai sau Rumoi să-şi facă cumpărăturile. Nu-i uşor pentru bieţii de noi.

În încăperea din spate a unui magazin în care am intrat era o femeie cu un zâmbet atât de minunat, încât radia de pe chipul ei ca o rază de lumină. Am zărit-o în timp ce îmi cumpăram un măr. Era foarte mărunţică, avea o cocoaşă grotescă şi stătea în faţa unei maşini electrice de tricotat pe care cineva i-o cumpărase drept cadou; o maşină de tricotat electrică şi computerizată, nouă-nouţă – introduci o cartelă şi iese o faţă mică de pernă. Nu cred că am văzut vreodată pe cineva mai mândru decât femeia aceea mărunţică şi cocoşată care stătea acolo, zâmbindu-mi şi vrând ca eu să remarc maşina ei de tricotat.

În a şaptea zi ploaia s-a mai domolit; eu mergeam de-a lungul drumului de coastă la fel de pustiu şi am văzut un vultur care sfâşia măruntaiele unei ciori. Pe strada principală a unui sat, o bătrână cu un chimono închis la culoare şi o eşarfă în jurul capului, care nu avea nici un dinte în gură, s-a apropiat de mine şi, spre uluirea mea, m-a luat de după gât şi, când m-am aplecat spre ea, şi-a lipit obrazul de al meu şi m-a întrebat unde locuiesc.

— La Toyko, am spus eu şi ea m-a îmbrăţişat cât de tare a putut cu trupul ei mic şi tremurător.

— Eu am trei nepoţi la Tokyo, a spus ea. Trei nepoţi. Mulţumesc. Ai grijă. Mult noroc.

Şi m-a bătut uşurel cu palma pe spate, de două ori, zâmbind şi oftând, apoi a început din nou ploaia şi eu am plecat mai departe, spre munţii înzăpeziţi.

Se întunecase când am ajuns la marginea orăşelului Tomamae, iar ploaia continua să răpăie, plesnind pietrişul negru al drumului pustiu şi ricoşând în milioane de explozii albe. Am trecut rapid pe lângă şirurile de stâlpi cu dungi albe şi roşii care fuseseră instalaţi de-a lungul drumului pentru cine ştie ce festival şi pe sub şiragurile de lampioane de hârtie roz care se legănau între ele. Ploaia scutura şi rotea felinarele, astfel încât de pe ele curgea apa în cascade. Am trecut pe lângă un altar unde fuseseră instalate nişte tarabe şi vreo doi vânzători stăteau sub umbrarele lor de pânză pline de apă, privind încruntaţi reflexiile sparte ale lampioanelor în bălţile care inundau pietrişul. M-am grăbit cât am putut, fără să întâlnesc nici un petrecăreţ pe străzile ude.

La ryokan, trei copilaşi ţipau că vor să iasă ca să cumpere vată pe băţ. Mi-am atârnat hainele ude leoarcă deasupra burlanului unei sobe, m-am dus în baie şi m-am bălăcit jumătate de oră în apa fierbinte. Apa fierbinte şi catifelată îmi mângâia coapsele, umerii şi burta. La început frigea, apoi îmi alina usturimea băşicilor de pe călcâie şi degetele de la picioare. Am închis ochii şi răpăitul îndepărtat al unei tobe festive – nişte bufnituri grave şi fleşcăite, practic estompate de ploaie – a intrat plutind pe fereastra băii. A durat cinci minute. Apoi s-a oprit şi nu s-a mai auzit decât ploaia care răpăia în geam, în curte şi pe ţigle.

***

Uneori, în refugiile din staţiile de autobuz în care mă aşezam ca să mă odihnesc erau afişe lipite pe pereţii din tablă ondulată. Pe unul dintre ele, o reclamă însufleţită la pietre tombale era lipită lângă un afiş de recrutare pentru „forţele de autoapărare” (formula inventată în 1954 pentru a ocoli problema stânjenitoare că Japonia continua să aibă armată terestră, marină şi aviaţie când Constituţia ei postbelică interzice explicit asta). Afişul înfăţişa doi tipi în flanelă de corp care făceau skandenberg pe o masă dintr-o popotă, în faţa unui public admirativ format din patru femei în uniformă, toate cu dinţii plombaţi.

Ceaţa de pe dealuri era atât de groasă, încât le ascundea cu totul, iar ploaia cotinua să aplatizeze marea. Bucăţi de alge spălăcite, verzi şi portocalii, erau împroşcate de valuri, putrezind pe plajele pietroase, iar între ele se aflau ornamentele obişnuite ale plajelor: sticle de plastic roz în care fusese detergent, o umbrelă stricată, pungi albe de polietilenă, cauciucuri, cutii de bere, coji de portocală şi o bicicletă ruginită pe jumătate îngropată pe linia fluxului. Am băut cafea la un drive-in care îşi spunea pit-in, apoi ploaia s-a oprit, lăsând marea calmă, argintie.

Ryokan-ul în care mi-am petrecut a opta noapte era foarte elaborat, cu o intrare ca a unui hotel în stil occidental şi un hol plin cu aparate de pinball. Apa din baie părea că provine dintr-un izvor termal natural – era tulbure, cu nişte chestii negre şi groase plutind prin ea – şi clienţii luau cina într-o mică sală de mese comună, primii cu faţa către un televizor color, ultimii sosiţi întorcând capul ca să se uite la el peste umăr.

Programul din seara aceea merita văzut. Un intervievator discuta cu nişte studenţi străini dintr-un hostel din Tokyo. Cei mai mulţi studenţi abia sosiseră şi nu prea ştiau decât puţină japoneză sau deloc, aşa că intervievatorul se distra de minune făcând glume despre felul cum vorbesc aceştia şi despre culoarea părului lor, punându-i să joace jocuri japoneze pentru copii, spre încântarea publicului adult din studio, care nu mai jucase aşa ceva din copilărie. Dar un tânăr din Grecia vorbea japoneza bine şi, în mod evident, petrecuse mult timp studiind această ţară şi cultura ei. Când intervievatorul l-a întrebat despre hobby-urile lui, el a răspuns că principalul lui hobby era să înveţe să cânte enka – balade populare japoneze.

— Enka! Enka! a strigat intervievatorul.

Publicul din studio a chicotit, nerăbdător.

— Şi ce cântăreţi de enka îţi plac în mod special?

— Îmi place mult Mori Shinichi, a spus tânărul grec.

— Mori Shinichi! Mori Shinichi!

Chicotele s-au transformat în hohote.

— Atunci cântă-ne un cântec de Mori Shinichi.

Aşa că tânărul grec a luat microfonul şi, în faţa tuturor camerelor, a cântat:

Nu este femeia o floare

Şi bărbatul un fluture…

Restul cântecului s-a pierdut în urletele de râs ale publicului din studio şi în zgomotul făcut de cei cinci-şase meseni din ryokan care lăsaseră jos beţişoarele şi se hlizeau cu ochii la ecran.

— Ia te uită! Ha-ha-ha! Un străin care încearcă să cânte enka!

După cină, în micul bar al ryokan-ului, în timp ce din tonomat se auzea „Unchain My Heart”, iar unul din meseni fredona „Danny Boy”, am avut o conversaţie interesantă cu un păsăroi myna care imita perfect o femeie japoneză ce râde uşor isteric la o pasăre myna. La tot ce spuneam eu cu voce politicoasă, pasărea răspundea: Ah, so desu ka? („A, chiar aşa?”). Dar, dacă i se părea că sunt grosolan, începea să scoată nişte ţipete ascuţite, păsăreşti, iar la un moment dat m-a ciupit de deget, de mi-a dat sângele.

— Sayonara, am spus eu politicos în timp ce mă duceam sus să iau un plasture.

Meniul de pe peretele barului avea ca titlu „Fizz” şi conţinea o chestie numită Blee Hawaii şi alta botezată Tennesse Waltz. Pe tejghea era un bust al lui Beethoven, cu ciupituri şi crăpături pe cap care bănuiam că fuseseră provocate în timpul crizelor de furie ale păsăroiului myna.

— De ce nu-l înveţi pe Kyu-chan (păsăroiul myna) engleză? mi-a sugerat femeia de la bar. E foarte blând dacă i se pare că eşti sincer. Şi învaţă foarte repede.

Femeia îşi îndesase două farfurii mari sub rochie, în chip de sâni, şi dansa rumba ca să-i distreze pe cei trei clienţi. Nici nu voiam să ştiu ce „fizz” bea şi, oricum, eram atât de obosit – iar farfuriile păreau doar s-o facă şi mai plată –, încât am hotărât rapid că era de ajuns pentru ziua aceea.

— E în regulă, a spus femeia când i-am cerut nota. Poţi plăti dimineaţă, înainte de a pleca. E mult mai convenabil aşa, nu?

Am presupus că da şi chiar aşa a şi fost – convenabil cel puţin pentru ryokan, de vreme ce mi-au încărcat nota cu două beri pe care nu-mi aminteam să le fi băut şi o farfurie de alune pe care probabil că le consumase Beethoven.

— Sayonara, a spus păsăroiul myna, reuşind să pară melancolic şi nu foarte diferit, după părerea mea, de Mori Shinichi:

Când floarea cade, fluturele moare.

Ah, cât aş fi vrut să iubesc astfel…

***

Marea părea fantomatică în ceaţă, separată de drumul plat de pe coastă printr-un gard de sârmă care dădea senzaţia de no man’s land. Sus, pe faleza de deasupra drumului, un grup de muncitori mai în vârstă găureau faţada cu picamăre pârâitoare. Iar o cioară canibală, cu ochi negri, extatici, sfâşia cadavrul altei ciori care fusese călcată pe şosea în noaptea de dinainte. Un bătrân de pe insula Rebun îmi spusese cândva că ciorile din Hokkaido atacă oamenii – însă doar şcolăriţele şi doar între orele 4 şi 5 după-amiaza. El bănuia că era din cauza uniformelor lor.

La mijlocul după-amiezii stăteam pe o plajă pietroasă, privind de-a lungul coastei spre primul oraş mare pe care îl vedeam după nouă zile – oraşul Rumoi. Îi vedeam coşurile de fum, macaralele înşirate de-a lungul cheiurilor imense, antenele, rezervoarele de gaz, toate învăluite într-o ceaţă care pe mare era imaculată, dar acolo, în jurul coşurilor fabricilor, nu se mai distingea de fumul alb-cenuşiu care ieşea din acestea. Petrecusem nouă zile în sălbăticie şi acum mă întorceam în civilizaţie.

— Ziss is a PEN! Ziss is a PEN! strigau copiii în timp ce intram în oraş.

Chicoteau în timp ce răcneau prima propoziţie din manualele lor de engleză, iar dacă le răspundeam, chicoteau şi mai tare. Am intrat în Rumoi prin ceea ce părea a fi uşa din dos, târşâindu-mi picioarele pe lângă rezervoarele Mobil Oil, pe lângă vasul Eastern Fuji care îşi golea apa de santină, croindu-mi drum printr-un labirint de străzi înguste care păreau să fie în reparaţie. Picamărele muşcau din asfalt, iar nişte femei cu eşarfe albe făceau semn maşinilor să oprească.

— Amerika? Amerika?

— Anglia.

— Hm?

— Anglia.

— Minunat! Minunat! Mulţumim pentru deranj.

Principalele străzi comerciale din Rumoi seamănă, după cum mi-am dat seama când în sfârşit le-am găsit, cu cele din majoritatea oraşelor japoneze mari – un exerciţiu consternant de juxtapunere. Un magazin vinde aparate electrice: radiouri portabile cu nume precum Mac, castofoane cu televizor – Zilbap, Cougar, Transam –, cu atâtea butoane şi afişaje digitale, încât arată de parcă ar necesita o licenţă de pilotaj. Alături un magazin vinde altare budiste lăcuite, tămâie şi lumânări pentru morţi. Peste drum e o patiserie numită Danemarca, iar lângă ea, un magazin care vinde calamar crud. În faţa unui magazin de jucării plin cu bâte de baseball, un raft cu săbii kendo din bambus. Afişele de cinema indică aceleaşi gusturi eclectice: de pe un stâlp de telegraf îşi mijeşte ochii Clint Eastwood, pe următorul doi dinozauri pestriţi sunt încleştaţi în luptă şi o călugăriţă japoneză catolică pe jumătate dezbrăcată salivează mângâind o cravaşă neagră de piele.

Rumoi părea un oraş destul de însufleţit, m-am gândit eu, deşi ciudat de liniştit în dimineaţa când am plecat, mergând cu paşi mari, la începutul celei de-a zecea zile a călătoriei mele, pe lângă camioane de cărbuni goale şi şiruri de liceeni în uniformă, fetele pălăvrăgind însufleţite în costumele lor marinăreşti cu fuste lungi, băieţii în sacourile lor negre, strălucitoare şi cu geta, târându-şi ghiozdanele de-a lungul balustradelor de lângă drum şi aşteptând ca eu să mă îndepărtez înainte să strige:

— Hei, tuuu!

După ce m-am depărtat de oraş, dimineaţa s-a mai înseninat şi curând soarele strălucea peste câmpurile de orez, transformându-le în mici lacuri pătrate de verde şi argintiu. După mai bine de 100 de kilometri, lăsasem marea în urmă şi nu aveam s-o revăd decât peste încă 300, când marea avea să fie de fapt imensul Pacific.

În faţa unei mici gări, angajaţii tundeau un gazon deja perfect, adunau iarba tăiată cu mâinile în mănuşi albe şi o puneau într-o roabă roşie imaculată. Când am ieşit de pe drumul principal şi am intrat în munţi, pe cerul albastru nu se vedea nici un nor şi era din nou iulie. Era un adevărat drum de munte, de pământ, care şerpuia şi cotea, urca şi cobora, traversând de nenumărate ori singura cale ferată abruptă care traversa defileele dintre Rumoi şi Numata.

— Vreţi una? Să ştiţi că sunt vii, mi-a zis proprietarul singurei băcănii din satul în care m-am oprit şi mi-a arătat o gasteropodă marină într-un tub gros de plastic. Eu am ales însă o pungă cu caracatiţă uscată şi o sticlă de bere Sapporo rece: Time honoured since 1876, scria pe etichetă, în engleză.

— Sunteţi primul meu străin, să ştiţi, mi-a mărturisit o fetiţă pe tricicletă, holbându-se la mine cu ochii mari şi serioşi. S-a ţinut după mine cu tricicleta până afară din sat, unde i-au atras atenţia difuzoarele camionetei Partidului Comunist, care, urmând alegeri locale, repeta iar şi iar numele candidatului său, într-un ritual care în Japonia ţine loc de campanie electorală: „Numele meu este Kodama Kenji. Votaţi pentru mine. Numele meu este Kodama Kenji. Votaţi pentru mine. Numele meu este Kodama Kenji. Votaţi pentru mine. Numele meu este Kodama Kenji. Votaţi pentru mine…”.

Patru băieţei pe biciclete m-au escortat, la ora 5 după-amiaza, la intrarea în oraşul Numata şi a trebuit să mă opresc ca să mă uit la pozele lor cu suupaa-kaa (supercars).

— Ce suupaa-kaa aveţi în Anglia?

Am simţit nevoia să mă laud:

— Păi, ştiţi voi… Rolls Royce… Jaguar…

— Atât?

— Păi, ăă… mai e… ăăă… Aston Martin.

— Păcat că nu e italian. Italienii au Lamborghini.

Şi, cu această acuzaţie răsunându-mi în urechi, am fost îndrumat către un ryokan şi apoi lăsat baltă.

***

Insula Hokkaido a fost alipită relativ recent la teritoriul Japoniei. Până la mijlocul secolului al XIX-lea, singurele aşezări japoneze permanente se îngrămădeau în sud-vestul extrem al insulei – la Matsumae, Esashi şi Hakodate –, la o zi de insula principală, Honshu. Câţiva tăietori de lemne se aventurau mai spre nord, iar o mână de comercianţi au început să facă negoţ cu ainu, băştinaşii insulelor japoneze care fuseseră îngrămădiţi pe Hokkaido la sfârşitul secolului al IX-lea. Dar tăietorii de lemne şi negustorii se întorceau toamna în sud, lăsându-i pe ainu să ţină piept iernii în colibele lor cu pereţi de paie şi pe ruşii din Sahalin să vină să pună capcane pentru foci. Abia în 1869 a fost numit un „comisar pentru colonizare” oficial şi abia la şase ani după asta un tratat cu Rusia a instituit suveranitatea Japoniei asupra acestei insule o dată pentru totdeauna.

În ultimele trei decenii ale secolului al XIX-lea, colonizarea insulei Hokkaido a devenit o politică guvernamentală majoră. Ea se baza, în parte, pe dorinţa de a exploata resursele minerale şi de lemn ale insulei în avântul de a crea industrii de tip occidental, în parte pentru a mai decongestiona restul teritoriului, deja aglomerat, şi în parte pentru a institui o prezenţă militară care să servească la descurajarea oricărei incursiuni a ruşilor. (Aproximativ o treime din „forţele de autoapărare” ale Japoniei continuă să fie încartiruite în Hokkaido, inclusiv singura divizie complet mecanizată.) Autorităţile au angajat cartografi americani care să întocmească harta insulei, agronomi americani care să studieze cum putea fi folosit cel mai bine pământul, educatori americani care să înfiinţeze şi să predea la şcoli şi colegii. Au importat trenuri cu aburi din America şi arhitectură din Rusia, au proiectat noi oraşe, au creat noi administraţii, au autorizat prima fabrică de bere din Japonia şi o mănăstire trapistă.

Dar insula a rămas – şi într-o anumită măsură continuă să fie – un avanpost, o zonă de frontieră. Chiar şi astăzi e percepută ca „nejaponeză” – prin clima ei, prin gheţurile în derivă care îi zgârie ţărmul, prin faptul că sunt atât de puţini cireşi (un simbol naţional), prin absenţa unui antotimp ploios clar delimitat, prin întinderea câmpiilor ei plate şi pustii, prin culturile ei de cartofi, ovăz şi porumb, prin lipsa unui dialect local (de vreme ce coloniştii au venit din toate colţurile Japoniei, au avut tendinţa de a adopta forma standard a limbii pentru a facilita comunicarea), prin afişele din faţa fermelor de vaci care se laudă cu „Holstein înregistrate”, prin reclamele TV la vacanţe la schi care prezintă Hokkaido ca „Scoţia Japoniei”. Şi până şi cântecele populare ale coloniştilor japonezi au o tentă inconfundabilă de izolare şi suferinţă:

Mă trezesc în ţipătul pescăruşilor

şi văd în minte munţii din Hokkaido.

Nagâţii jelesc, tivind marginea lunii,

şi valurile mării sunt pline de suspine.

Unele dintre sate şi orăşelele prin care trecusem păreau avanposturi la propriu – drumurile dintre ele erau încă neterminate, blocate iarna de trei metri de zăpadă. Cele 22 de baruri din minusculul Horonobe dovedeau clar izolarea oraşului pe timpul iernii (iar 22 nu era un număr deosebit de mare, după cum am aflat, spre satisfacţia mea, în alte orăşele „de frontieră”). În aceste oraşe, conversaţiile mă depăşeau adesea. Stătusem şapte ani în Tokyo, deci habar n-aveam nimic despre avanposturi:

— Iarna zăpada trece de pragul de sus.

— Ah, straşnic!

Dar acum ieşeam din provinciile cele mai nordice înspre valea fluviului Ishikari – o vale care se transforma rapid în câmpie – şi senzaţia de izolare, de trecere de la un punct de frontieră la altul, era tot mai estompată de dovezile dezvoltării industriale. Coşurile centralei electrice din zonă se văd de la 20 de kilometri, cimitire auto flanchează orăşelele în expansiune, care se contopesc conspirativ, iazurile şi pâraiele trec prin chinurile dragării, pe autostradă huruie zi şi noapte camioanele, căci autostrada era acum inevitabilă.