© 2013 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-3744-7

ISBN PDF: 978-973-46-3745-4

ISBN print: 978-973-46-2269-6

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă : © Lkwisdom/Dreamstime.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

ANA MUNTEAN este profesor universitar doctor la Catedra de Asistenţă Socială, Universitatea de Vest din Timişoara, preşedinte fondator al organizaţiei Societatea pentru copii şi părinţi (SCOP), director fondator al revistei de specialitate Copiii de azi sunt părinţii de mâine şi preşedinte al Societăţii Naţionale pentru Copilul Abuzat şi Neglijat (SN-CAN). În 1999-2000 iniţiază, printr-un proiect Tempus JEP pe care îl coordonează, având ca principal partener Universitatea Paris V (Sorbona), programul postuniversitar de specializare în prevenirea abuzului şi neglijării copilului „Formare de experţi în bunăstarea copilului în familie şi societate”. În 2003 este codirectorul unui program NATO Advanced Study Institute, cu tema „Prevention and Intervention in Child Maltreatment: Development and Assessment of Programs”. A tradus lucrări de specialitate din limbile engleză şi franceză. A creat şi coordonează, începând cu anul universitar 2005-2006, un masterat în supervizarea serviciilor pentru copil şi familie. Începând cu anul 2005, este director fondator al Centrului de Cercetare a Interacţiunii Copil-Părinte (CICOP) al Universităţii de Vest din Timişoara. În perioada 2006-2008, a fost consultant naţional în problema violenţei împotriva copilului în cadrul unui proiect al Consiliului Europei. A organizat în 2007, la Timişoara, cel de-al doilea Forum Internaţional cu tema „Securitate psihologică. Traumă şi rezilienţă”, patronat de Universitatea Paris VIII. A susţinut numeroase formări de scurtă durată pentru profesioniştii din teren, în domeniul prevenirii maltratării copilului şi a violenţei domestice. Între 2008 şi 2011 a iniţiat şi a coordonat un proiect naţional de cercetare în domeniul adopţiilor, intitulat „Factori ce influenţează succesul adopţiei naţionale” (FISAN). A publicat numeroase articole şi lucrări, între care: Violenţa domestică şi maltratarea copilului (2000); Victimele violenţei domestice: copiii şi femeile (coautor, 2000); Familii şi copii în dificultate (2001); Rolul limbajului în structurarea orientării temporo-spaţiale (normal/patologic) (2001); Psihologia dezvoltării umane (ediţia I, 2002; ediţia a II-a, Polirom, 2006; ediţia a III-a, Polirom, 2009); Comunicarea emoţională cu copilul victimă (coord., 2004); Mărturii paralele: România (coord., 2004); Ghid de intervenţie cu copilul maltratat (2004); Practici în asistenţa socială. România şi Germania (coord., Polirom, 2007); Supervizarea. Aspecte practice şi tendinţe actuale (coord., Polirom, 2007); Violenţă, traumă, rezilienţă (coautor, Polirom, 2011).

Experienţa timpurie nu este un destin. Adeseori sunt posibile schimbări ulterioare. Atunci când există dovezi că schimbarea este extrem de dificilă, cum ar fi în unele studii pe copii orfani din România, acest lucru este cauzat de deprivări extrem de severe şi de lungă durată. Dar atât continuitatea, cât şi schimbarea au putere de lege.

(Sroufe, Coffino, Carlson, 2010, p. 45)

Cuvânt-înainte

Volumul a fost elaborat treptat, plecând de la cercetarea naţională realizată în cadrul proiectului „Factori care influenţează succesul adopţiei naţionale” (FISAN). Construcţia progresivă poate fi asemănată cu un fagure de miere, fiecare nou capitol sau subcapitol adăugând un plus de informaţie necesară în domeniul adopţiei. Cartea a avut o şansă unică datorită interesului manifestat de profesorul Victor Groza, personalitate recunoscută la nivel internaţional în domeniul cercetărilor în adopţie. Participarea profesorului Victor Groza, cu subcapitolul „Protecţia copilului prin adopţie. Şanse de reuşită şi risc de eşec în adopţii. Practica adopţiei cu familiile adoptive, familiile biologice şi copiii adoptaţi”, legitimează lucrarea, aducându-i un puternic argument.

Ca orice lucru realizat la vremea lui, cercetarea FISAN a beneficiat de numeroase oportunităţi imprevizibile. Astfel, a apărut şansa de a face parte din reţeaua internaţională a cercetării în adopţii, Adoption, Adolescence, Attachment. Participarea la această reţea a prilejuit grupului de cercetători din proiectul FISAN întâlniri cu mari personalităţi în domeniul ataşamentului şi al adopţiei. Intrarea în reţea a adus cu sine obligaţia şi şansa unor formări care să garanteze compatibilitatea datelor obţinute de echipa din România cu datele obţinute de celelalte echipe. Astfel, cercetarea noastră s-a plasat în circuitul internaţional de date din domeniul adopţiei.

Cercetarea FISAN s-a desfăşurat în strânsă şi permanentă colaborare cu serviciile de protecţie a copilului centrate pe adopţii şi coordonate de Oficiul Român de Adopţii (ORA). Interviul pe care l-am realizat cu preşedintele ORA dezvăluie date interesante, de ultimă oră, precum şi perspective de viitor în adopţia copiilor în România.

Informaţiile din volum pot fi utile atât cadrelor universitare care predau teme centrate pe adopţie la secţii de asistenţă socială, psihologie, drept, pedagogie, cât şi studenţilor care se pregătesc în aceste domenii, profesioniştilor şi practicienilor din serviciile de protecţie a copilului din România, părinţilor adoptivi sau celor care doresc să devină părinţi adoptivi. Informaţiile aduse de noi sunt în acord cu teoriile şi practicile existente în domeniu. Cele douăsprezece capitole ale cărţii privesc adopţia din perspectiva diverşilor actori implicaţi în domeniu, după cum urmează:

Primul capitol, introductiv, prezintă în general tema spinoasă a abandonului copilului. Prezentarea urmăreşte să scoată în evidenţă aspecte definitorii ale abandonului care, adeseori, din diferite motive, sunt evitate sau discutate doar fragmentar.

În al doilea capitol, abandonul copilului este privit din perspectiva teoriei ataşamentului. Încercăm astfel să reliefăm importanţa unei bune cunoaşteri a teoriei ataşamentului în munca de prevenire a abandonului copilului, precum şi în aceea de adopţie a copiilor abandonaţi. Privim spre vieţile părinţilor care îşi abandonează copiii pentru a putea înţelege şi interveni cu scopul de a stopa transmiterea transgeneraţională a traumei abandonului.

Capitolul al treilea se centrează pe copil şi dezvoltă tema traumei psihice generate de abandon. Este subliniată nevoia copilului de a beneficia de interacţiuni sănătoase cu părinţii sau cu adulţii care-l îngrijesc.

Capitolul al patrulea evidenţiază triunghiul părinţi adoptivi – copil adoptat – părinţi biologici şi pune în discuţie şansele de reuşită şi riscurile de eşec în adopţii. Un subcapitol aparţinând profesorului Victor Groza, de la Mandel School of Applied Social Sciences, prezintă viziunea şi modul de lucru cu adopţiile practicate în Statele Unite.

Capitolul al cincilea are în centrul atenţiei adulţii care decid să adopte. Sunt reliefate condiţiile generale necesare unei adopţii de succes, „naşterea” şi rezilienţa familiei adoptive.

Capitolul al şaselea prezintă sub aspect biopsihosociocultural copilul prins în procesul complex al adopţiei, factorii de risc în adopţie, precum şi factorii care facilitează reuşita adopţiei.

Capitolul al şaptelea este dedicat adopţiei copiilor în România. Dificultăţile şi reuşitele generate de sistem sunt evidenţiate de preşedintele ORA, dl Bogdan Panait, într-un amplu interviu recent.

Capitolul al optulea prezintă stadiul în care se află cercetarea în adopţii, atât pe plan internaţional, cât şi în România; aici vorbim despre cercetători români şi străini. De asemenea, este discutată etica cercetării în adopţii.

Capitolul al nouălea reprezintă partea centrală a lucrării. Sunt prezentate rezultatele proiectului de cercetare „Factori ce influenţează succesul adopţiei” (FISAN), desfăşurat în perioada 2009-2011, cu fonduri disponibilizate de Ministerul Educaţiei şi Cercetării din România.

Capitolul al zecelea se adresează adulţilor decişi să adopte şi prezintă prejudecăţile referitoare la adopţie, precum şi factorii de risc şi reuşita în adopţie.

Capitolul al unsprezecelea se adresează profesioniştilor implicaţi în adopţia copiilor în România.

În ultimul capitol, concluziile sunt prezentate din perspectiva mentalităţii, a legilor şi serviciilor din România, cu referire la informaţiile apărute în cadrul proiectului de cercetare FISAN.

Mulţumirile mele se îndreaptă spre Editura Polirom, care a acceptat să publice o lucrare centrată pe adopţia copiilor. Îi mulţumesc doamnei jurist Loredana Milos, care a acceptat să citească comentariile mele psihologice pe marginea Legii adopţiei şi mi-a oferit comentariile dumneaei ca specialist. Le mulţumesc, de asemenea, celor din echipa FISAN, asistentei de proiect Roxana Ungureanu, precum şi tuturor părinţilor şi copiilor care au acceptat să stea de vorbă cu echipa de cercetare. Mulţumesc profesioniştilor din Direcţii, precum şi preşedintelui ORA şi personalului său inimos, pentru că au sprijinit cercetarea. Nu în ultimul rând, îi mulţumesc mamei mele adoptive.

I. Anterior adopţiei e abandonul copilului

O scurtă incursiune în istorie va reliefa caracterul sociopolitic şi cvasipermanent al abandonului copilului •    Evoluţia abandonului copilului în România •    Factori cauzali •    Importanţa cadrului cultural •    O altă faţă a abandonului copilului

Dacă naşterea unui copil semnifică şi asigură continuitatea vieţii şi viitorul, prin opoziţie, abandonul copilului simbolizează ruptura, închiderea, moartea. Fundamentul biologic al fiinţei umane ţinteşte supravieţuirea individului şi continuitatea vieţii cu orice preţ şi dispune în acest sens de multiple mecanisme. Dintre acestea, cel mai sofisticat şi mai eficient este creierul nostru. Mecanismele vieţii psihice susţinute de funcţionarea creierului sunt deosebit de complexe. Construcţia lor se face treptat, în interacţiunile cu ceilalţi, depinzând de calitatea acestor interacţiuni, iar supravieţuirea în condiţii vitrege are consecinţe şi dă învăţături care nu sunt întotdeauna sănătoase pentru individ sau pentru cei din jurul său. Supravieţuind unor evenimente dramatice poţi deveni mai puternic, mai capabil să faci faţă dificultăţilor, mai vital din punct de vedere fizic şi psihic, adică rezilient; dar efortul de a supravieţui cu orice preţ poate conduce spre boală fizică şi/sau psihică, însoţită de pierderea bucuriei de viaţă, ceea ce poate genera diverse tulburări de comportament, comportamente suicidare sau chiar antisociale. Sunt numeroase personalităţi în lume care pot fi considerate exemple pentru reuşita în viaţă, după unele evenimente traumatice petrecute la începutul vieţii lor, cu alte cuvinte, în ciuda unui start dificil. Iată câteva exemple, dintre cele mai cunoscute: genialul scriitor rus Lev Tolstoi, a cărui mamă a murit când acesta avea doar doi ani, a fost crescut de mătuşa sa; Edgar Allan Poe, poet şi scriitor american intrat în panteonul omenirii, la vârsta de trei ani şi-a pierdut ambii părinţi şi a fost adoptat; cunoscutul scriitor american Truman Capote, ai cărui părinţi au divorţat pe când avea doar patru ani, va fi ulterior lăsat de mama sa în grija rudelor; actriţa de cinema Ingrid Bergman, a cărei mamă a murit când ea avea doar trei ani, a rămas şi ea în grija rudelor; mai târziu, când avea 12 ani, a murit şi tatăl ei. Din pleiada monştrilor sacri ai lumii cinematografului, probabil că cea mai cunoscută rămâne Marilyn Monroe, care şi-a trăit copilăria dificilă în diverse familii şi orfelinate ţinând de sistemul de protecţie a copilului; Richard Burton, un alt monstru sacru al peliculei, şi-a pierdut mama când avea doi ani, fiind al doisprezecelea copil din cei treisprezece ai familiei sale; a fost crescut de sora lui mai mare. John Lennon, un geniu al muzicii, a fost adoptat de la o vârstă mică de mătuşa sa. Eric Clapton a fost crescut de bunici. În această listă am inclus doar artişti, oameni a căror dotare genetică excepţională i-a salvat probabil şi i-a susţinut în transformarea suferinţei în artă şi cultură. Dar nu putem să nu amintim aici una dintre marile personalităţi ale informaticii, Steve Jobs, cofondator al Apple Computers, creierul care a stat în spatele iPod-ului; a fost şi el adoptat în copilăria mică. În lucrarea Ces enfants qui tiennent le coup, pe care o coordonează, Boris Cyrulnik (1998) explică reuşita deosebită a unor copii cu un start dificil în viaţă din perspectiva rezilienţei. Un copil rezilient este cel care, în ciuda loviturilor, uneori traumatice, primite la începuturile vieţii, reuşeşte să depăşească momentul şi să se construiască pe sine ca învingător.

Orientarea dezvoltării copilului, consecutiv evenimentelor dramatice care pun la încercare capacitatea lui de supravieţuire, este puternic influenţată, pe de o parte, de contextul social şi cultural al existenţei sale, iar pe de alta, de caracteristicile sale genetice. Caracteristicile genetice, biologice, nu sunt însă scrieri în piatră, ci sunt, la rândul lor, în mare măsură influenţate în forma lor de manifestare de experienţele trăite de copil, mai ales de experienţele timpurii. Este vorba despre experienţele fătului, din perioada intrauterină, precum şi de experienţele din copilăria mică. Deşi există autori care includ în conceptul de „copilărie mică” şi vârsta preşcolară, în lucrarea de faţă ne vom referi la copilăria mică aproximativ ca la vârsta cuprinsă între naştere şi 3 ani. Aceste experienţe, care au loc în interacţiunile cu ceilalţi, cu mama şi alte persoane care îngrijesc copilul, pot compromite manifestarea potenţialului său genetic. Pe de altă parte, vârsta adolescenţei va aduce cu sine a doua şansă de redresare. Tendinţa de autonomizare, de căutare de sine, a adolescentului se face adeseori contrar modelelor şi experienţelor trăite. Criza adolescenţei poate sfârşi benefic prin mobilizarea tuturor energiilor şi oportunităţilor externe şi interne şi construirea propriei identităţi, a unui rol şi loc în lume, printre şi împreună cu ceilalţi. Astfel s-a întâmplat în vieţile exemplare ale personalităţilor amintite mai sus. Dar, ca orice criză, marele potenţial de schimbare pe care-l generează adolescenţa poate conduce spre o evoluţie marginală, neparticipativă sau chiar distructivă şi autodistructivă. Fiinţă umană este un tot bio-psiho-socio-cultural, funcţionând holistic şi integrat în fiecare moment al existenţei sale. Contrar unor credinţe generale, experienţele timpurii, trăite într-o perioadă a vieţii care rămâne în mare parte îngropată în inconştient, nu se pierd şi nu scutesc copilul de consecinţe. Dimpotrivă, împinse în inconştient, ele vor fi dificil de prelucrat, „de vindecat”, iar în anumite situaţii ce vor depăşi capacitatea noastră de adaptare nu vom înţelege de ce corpul nostru ne va juca feste (van der Kolk, Fisler, 1995) reacţionând într-un mod pe care ulterior îl vom aprecia prin „parcă nu eram eu”. Neurobiologia din ultimii ani demonstrează faptul că experienţele adverse trăite de făt în pântecele mamei sau de copil în prima perioadă a vieţii sale nu numai că „nu se uită”, dar produc schimbări fizice şi chimice în arhitectura creierului. Cu alte cuvinte, aceste experienţe nedorite provocate de malnutriţie, expunere la substanţe toxice sau droguri, precum şi stres toxic produc „amintiri biologice” care vor afecta diferite sisteme organice şi vor spori riscul unor consecinţe nefaste asupra sănătăţii fizice şi mentale, provocând unele tulburări la nivelul capacităţii de învăţare a copilului şi a comportamentului acestuia¹.

I.1. O scurtă incursiune în istorie va reliefa caracterul sociopolitic şi cvasipermanent al abandonului copilului de-a lungul timpului

Copiii reprezintă valoarea supremă a oricărei societăţi, iar societăţile contemporane sunt în mare măsură conştiente de acest lucru. Cunoscutul medic şi psihanalist englez Donald Winnicott (1964) spunea în acest sens că „Viitorul unei naţii se naşte în familie”. În ultimele decenii au fost generate politici sociale, la nivel naţional şi internaţional, ţintind promovarea acestei valori şi protejarea copilului. Dar sentimentul importanţei copilului nu a fost în permanenţă prezent de-a lungul istoriei omenirii. Philippe Aries (Aries, Duby, 1994) afirmă că acest sentiment a apărut şi a început să fie cultivat abia în secolul al XVI-lea. Asta nu înseamnă că societăţile nu erau conştiente de importanţa copilului. Doar că nu erau orientate spre protejarea copilăriei. Abandonul copiilor era o practică frecventă în Antichitate şi Evul Mediu. „Din timpurile romane şi până târziu în Evul Mediu, copiii erau abandonaţi peste tot în Europa, în număr foarte mare, de către părinţi aparţinând tuturor claselor sociale şi în circumstanţe foarte variate” (Boswell, 1998). Autorul defineşte abandonul ca fiind renunţarea părintelui nativ sau a persoanei care are responsabilitatea îngrijirii copilului la exercitarea controlului asupra acestuia şi părăsirea copilului în diverse locuri, vânzarea sau încredinţarea lui, în condiţii absolut legale, unei autorităţi sau unei alte persoane sau instituţii. Abandonul copiilor se datora în primul rând sărăciei, dar şi intenţiei de a salva bogăţia familiei de la diviziunea între fraţi. Copiii ilegitimi erau o categorie de copii destinaţi abandonului. În impresionanta sa lucrare, John Boswell (1998) arată în mod documentat faptul că, din Antichitate şi până în Evul Mediu târziu, abandonul sau vânzarea copiilor erau practici legale, acceptate, în ciuda valurilor de emoţii pe care le stârneau atât părinţilor care abandonau, cât şi celor care preluau copilul. Părintele care abandona era cuprins de disperare, în vreme ce părintele care lua copilul era neliniştit cu privire la necunoscutul din viaţa copilului pe care-l lua. Philippe Aries relatează în monumentala operă pe care o coordonează, Istoria vieţii private (Aries, Duby, 1994), despre obiceiurile unor popoare antice de a-şi abandona copiii. La romani, abandonul copilului făcea parte din ritualul venirii pe lume a copilului. Conform relatării, imediat după naştere, moaşa aşeza copilul pe jos. Doar ridicarea lui de către tată însemna recunoaşterea acestuia ca membru al familiei, ca bun al tatălui. Dacă însă tatăl nu ridica nou-născutul, acesta era expus la poartă sau chiar lăsat la gunoi, fiind la îndemâna oricărui trecător care, binevoitor, îl putea ridica, duce acasă şi adopta sau doar creşte spre a deveni un servitor în familie. Această practică a expunerii copilului era obişnuită atât la greci, cât şi la romanii din Antichitate. Pe de altă parte, tot în Antichitate erau cunoscute şi popoare, cum ar fi egiptenii, triburile germanice, evreii, care nu-şi lepădau copiii şi îi creşteau pe toţi. În Grecia antică decizia de a expune nou-născutul era mai frecventă în legătură cu copiii de gen feminin. Aries arată că abandonul copiilor sau expunerea lor în pieţele publice erau uneori practicate ca gest de protest politic. Autorul relatează că la moartea unui suveran îndrăgit sau la răspândirea zvonului că se va naşte în acel an un rege, părinţii îşi „expuneau” copiii în semn de protest.

În secolul al XV-lea, după ciuma din 1348-1430 din Europa, care a secerat nemilos nou-născuţii, infanticidul prin sufocare nu mai constituia o situaţie de excepţie, iar abandonul copiilor a luat o astfel de amploare încât au fost înfiinţate ospicii speciale pentru găzduirea copiilor victime ale acestor practici larg răspândite. Aries (Aries, Duby, 1994) menţionează în acest sens, la Florenţa, în 1445, ospiciile San Gallo şi Innocenti. Astfel apare pentru prima dată soluţia instituţiilor impersonale pentru copiii abandonaţi. Puţin mai târziu, s-a răspândit un alt tip de abandon al copiilor, după cum relatează şi Blaise Pierrehumbert în lucrarea sa Le prémier lien: théorie de l’attachement (2003). Copiii familiilor burgheze erau predaţi imediat de la naştere doicilor care-i alăptau şi creşteau până la cel puţin doi ani. Doar în puţine cazuri doicile locuiau împreună cu familiile copiilor. Uneori copiii reveneau în familiile biologice doar la vârste mari. Dar doicile erau mame cu copii mici, care-şi sacrificau propriii copii, cel mai adesea prin abandon, pentru a se îngriji şi a creşte copiii familiilor înstărite. În secolele XV-XVII când practica aceasta era larg răspândită, pe lângă mănăstiri se amenajaseră spaţii speciale pentru abandonarea copiilor. Copiii nou-născuţi erau depuşi în aceste spaţii, de unde erau ridicaţi de călugării din mănăstiri. Se cunosc din acele timpuri dispozitive speciale de formă tubulară, rotitoare, încastrate în zidurile mănăstirilor, unde mamele îşi adăposteau copiii abandonaţi. Ulterior, copiii erau preluaţi şi crescuţi de călugării din mănăstire, spre a deveni, la rândul lor, călugări. S-a răspândit însă şi practica plasării băieţilor, de către Biserică, în familii de meşteşugari, care-i luau spre a-i învăţa o meserie.

În secolul al XVIII-lea, marele filosof şi scriitor iluminist francez Jean-Jacques Rousseau (1712-1778) o sfătuieşte pe soţia sa Theresa să-l abandoneze pe fiul lor nou-născut ca şi pe ceilalţi patru copii pe care i-au mai avut într-o instituţie specială pentru copii abandonaţi. Deşi o explicaţie pe care o dă acestei decizii este aceea că nu-şi putea permite, din punct de vedere material, să hrănească atâtea guri, într-un alt moment, în lucrarea sa intitulată Confesiuni, susţine că decizia de a abandona copiii a luat-o spre binele acestora, deoarece se temea că, rămânând în familie, nu ar fi beneficiat de o educaţie prea bună. Rousseau a devenit cunoscut şi pentru scrierile sale referitoare la educaţia copiilor. Se ştie că, ulterior, a încercat să-şi întâlnească băiatul, dar nu a mai reuşit, documentele de identitate ale copilului fiind de negăsit.

Toate marile conflagraţii au dus la creşterea numărului de copii abandonaţi şi orfani. În SUA, după Războiul Civil (Războiul de Secesiune, 1861-1865), străzile oraşului New York erau pline de copii abandonaţi sau orfani. Acest lucru a impus luarea unor măsuri, iar în a doua jumătate a secolului al XIX-lea au apărut în SUA „trenurile cu orfani”. Acestea transportau copiii abandonaţi şi orfani din zonele urbane în cele rurale, unde copiii erau plasaţi în familii. Uneori, integrarea lor în familie era completă, deşi nu era vorba de o adopţie legală, alteori rămâneau ca servitori ai familiei. Peste 200.000 de copii au fost transportaţi în acest fel de autorităţile care găsiseră astfel o soluţie pentru numărul mare de copii abandonaţi. În cadrul aceastei „practici” s-a recurs la promovarea secretului legat de originea copiilor. Scopul era ca familia originară a copilului să nu îl caute, să-l găsească şi să lase familia la care acesta fusese plasat fără copil.

Primul Război Mondial a lăsat în urmă mulţi copii abandonaţi şi orfani şi a impus reconsiderarea situaţiei acestora, conducând la apariţia în Europa a primelor legi cu privire la adopţii.

Surprinzător, în ultimii ani, date fiind situaţiile şocante de abandon a copilului, în unele ţări din vestul Uniunii Europene au fost create spaţii speciale pentru abandonarea acestuia. Există în cadrul dezbaterilor poziţii pro şi contra creării unor astfel de spaţii. Pe de o parte, se susţine că iniţierea unor astfel de locuri încurajează abandonul copiilor; pe de alta, se afirmă că existenţa acestor spaţii contribuie la siguranţa copilului atunci când abandonul este de neevitat. Iată mai jos un text preluat de pe internet în data de 20 septembrie 2012, care descrie un astfel de „dispozitiv”.

CUTII pentru abandonul legal al copiilor.

„Cutiile în care părinţii pot abandona un copil nedorit, comune în Europa medievală, sunt din nou folosite de tot mai multe state de pe bătrânul continent, şi nu numai”, scrie REALITATEA.NET. În Germania există 99 de astfel de cutii, în Polonia 45, în Ungaria 26, în Italia 8 etc.

„Cei care susţin iniţiativa spun că aceste cutii, monitorizate de asistente, îi salvează pe micuţi de la o soartă crudă: abandonarea pe străzi sau chiar aruncarea în tomberoane ori râuri.” În aceste cutii speciale e amenajat „un loc călduţ şi pături moi şi curate pentru un bebeluş […]. După ce lasă copilul, persoana poate lua cu ea un plic cu un număr de telefon la care poate suna dacă se răzgândeşte. Mesajul primit de persoanele care îşi abandonează copilul:

«Dragă mamă,

Ştim că este un moment greu pentru tine. Vrem însă să ştii că ne vom ocupa cu dragoste de copilul tău şi ne vom strădui să îi oferim un start cât mai bun în viaţă. Dacă te răzgândeşti şi îţi vrei copilul înapoi, te poţi întoarce la noi când vrei. Te vom ajuta cu drag şi suntem extrem de încântaţi când copilul şi mama sunt din nou împreună. Chiar dacă nu vei dori să îţi iei copilul înapoi, te putem ajuta cu sfaturi. Te asigurăm că nu vei avea probleme cu poliţia, nimeni nu te va căuta. Sună-ne! Suntem aici pentru tine.

Ţine minte – într-o zi, copilul tău va dori să ştie cel puţin numele mamei sale. Dacă vrei să ne laşi această informaţie preţioasă, am fi încântaţi să te ajutăm şi să îl ajutăm»”.

I.2. Evoluţia abandonului copilului în România

Din zbuciumata istorie a poporului român, cunoaştem practica impusă de otomani în perioadele de ocupaţie: plata tributului în diferite bunuri, inclusiv în copii. Aceşti copii abandonaţi de părinţii forţaţi de împrejurările sociale şi politice erau crescuţi ca viitori ostaşi, „ieniceri”, ai armatei otomane. Uneori, copii ai familiilor aristocratice sau conducătoare erau luaţi ca o garanţie a devotamentului familiei faţă de Imperiul Otoman. Este şi cazul marelui cărturar român Dimitrie Cantemir, care la vârsta de 15 ani, în 1688-1690, a fost luat ca zălog la Înalta Poartă, garantând supunerea şi ascultarea tatălui său faţă de otomani. Dimitrie îl înlocuia astfel pe Antioh, fratele său, care revenea în ţară. Nu este însă singurul exemplu de acest fel. Dimitrie Cantemir a petrecut la Înalta Poartă 22 de ani, timp în care, însetat de cultură, a profitat de izvoarele ce i le punea la dispoziţie un imperiu ce acaparase şi acumulase cărţi şi biblioteci din întreaga lume.

Abandonul copilului a devenit în România comunistă o practică frecventă, încurajată de statul român. Părinţii îşi abandonau copiii atât ca formă de protest faţă de politica demografică impusă de Ceauşescu, în condiţiile în care societatea era lipsită de resurse, săracă, cât şi încurajaţi de această politică ce generase la nivelul mentalului comun un dicton dramatic referitor la copil: „statul l-a făcut, statul să-l crească”. În întreaga lume, după anii ’60, se înregistrează o scădere marcată a ratei natalităţii. Răspunsul altor ţări din lagărul comunist a constat într-un sprijin mai accentuat faţă de familii, astfel încât să stimuleze efortul acestora de a creşte copii (Ionescu, Muntean, 2011). În încercarea de a încuraja familiile să aducă pe lume copii, în Cehia, Ungaria şi Bulgaria au crescut alocaţiile pentru copii şi stimulentele economice pentru familii. Doar în România, orientarea a fost opusă, vădind un dispreţ suprem faţă de om: familiile şi cuplurile erau penalizate financiar dacă nu aduceau pe lume copii. Această atitudine, cu toate mecanismele create special pentru a forţa femeile să nască, a condus la o reacţie de opoziţie care, la rândul ei, a exacerbat statisticile privind abandonul copilului şi mortalitatea infantilă şi maternală în România. „Nicăieri nu s-a produs o asemenea intruziune în corpurile şi vieţile oamenilor ca în România lui Ceauşescu” (Kligman, 2000). În 1966, în încercarea de a impune România ca o mare putere a lumii, ceea ce însemna în primul rând o mare industrie ce necesita forţă de muncă, Ceauşescu a interzis avortul printr-o hotărâre² ce pedepsea cu severitate orice tentativă de intervenţie abortivă, în afara unor limite clar stabilite³. Implementarea hotărârii s-a făcut în trei etape, diferite ca severitate şi gravitate a consecinţelor în viaţa adulţilor: 1966, 1974 şi 1984 (Soare, 2012). Mijloacele contraceptive sunt interzise, nu se mai produc în ţară şi nu se importă; în multe fabrici femeile sunt supuse controlului periodic şi la orice încercare de avort este pedepsită atât persoană ce face procedura, cât şi femeia ca subiect al acestuia. Această măsură menită să stimuleze creşterea demografică a afectat puternic comportamentul sexual al individului, viaţa de cuplu şi de familie, societatea românească, dar şi fondul biologic al naţiunii române: „…în întreaga perioadă comunistă nu a existat un proiect şi o legislaţie, pe cât de complexe, pe atât de evitate de populaţie, într-o complicitate permanentă împotriva unei decizii politice, care afecta fiecare cetăţean. Acest mecanism al eludării legislaţiei antiavort s-a dezvoltat în timp, el implicând persoane, indiferent de poziţia în lor în cadrul ierarhiei sociale sau politice” (Soare, 2012, p. 442). Încercările de avort cu metode improprii şi în condiţii precare au dus la creşterea ratei mortalităţii maternale⁴ şi a nou-născuţilor, România devenind ţara cu cea mai mare rată de deces a mamelor şi copiilor din Europa (Johnson, Horga, Fejans, 2004). Eficienţa demografică a măsurii a fost evidentă doar în primii ani⁵. În 1967 şi 1968, numărul naşterilor vii la 1.000 de locuitori a fost de 27,4, respectiv, 26,7 în 1968 (faţă de 14,3 în 1966), asigurând un spor al populaţiei de 18,1 la 1.000 locuitori, respectiv, 17,1 în 1968⁶. În aceşti doi ani, reprezentanţii Securităţii erau prezenţi în sălile de intervenţie din secţiile de obstetrică-ginecologie (Moskoff, 1980). Ulterior, pentru avorturile ce urmau să aibă loc era nevoie doar de aprobarea lor. În anii următori, rata natalităţii a scăzut treptat, continuu, astfel încât în deceniul al optulea natalitatea în România ajunge la nivelul celor din alte ţări comuniste (Bulgaria, Ungaria, Cehoslovacia) unde măsurile luate pentru sporirea ei au fost măsuri de încurajare socio-economică (Moskoff, 1980), şi nu de penalizare. Consecutiv acestei scăderi, în 1985, Ceauşescu a reînăsprit⁷ măsurile privind avortul. Aceste măsuri însă, exprimând dispreţul faţă de oameni şi mai ales faţă de femei (Tismăneanu, 2006), au fost însoţite de o schimbare periculoasă la nivelul mentalului colectiv, care percepea că o funcţie de bază a familiei, aceea de a creşte copii, era preluată de stat⁸. Copilul şi-a pierdut valoarea de binecuvântare a familiei şi, simbolic, a devenit un aliat al puterii totalitare împotriva părinţilor, o ameninţare a cuplului sau a familiei. „Copilul nedorit reprezintă în esenţă sursa consecinţelor negative ale politicii pronataliste ceauşiste şi, în aceeaşi măsură, baza eşecului acestei politici.” (Soare, 2012, p. 415) Instituţiile pentru copii abandonaţi erau suprapopulate⁹, iar în condiţiile lipsurilor generalizate aceşti copii au reprezentat cea mai afectată parte a populaţiei României. Nu exista personal suficient numeric şi pregătit, care să se îngrijească de copii; fluctuaţia ridicată a acestui personal în instituţii, alături de rata ridicată îngrijitor/copii¹⁰ au dus la condiţiile care, în 1990, au uimit întreaga lume. „În România, politica lui Ceauşescu ce impunea fiecărei femei cu vârsta până în 45 de ani să aibă cel puţin patru copii, asociată cu cele mai joase standarde de viaţă din Europa, a condus la un mare număr de familii obligate să-şi lase unul sau mai mulţi copii în instituţiile specializate. Una dintre cele mai şocante moşteniri descoperite după căderea regimului lui Ceauşescu din 1989, au contribuit-o cele şase sau opt sute de instituţii care adăposteau între 100.000 şi 300.000 de copii abandonaţi” (Greene et al., 2005).

Adopţia naţională era extrem de rară, iar când avea loc era vorba cel mai adesea de preluarea funcţiilor parentale, pe care părinţii biologici nu le mai puteau asuma, de către o altă persoană din familia lărgită, tocmai în scopul de a păstra copiii în familie. Alteori, membri ai familiei lărgite afectaţi de infertilitate, având o stare materială bună, adoptau un copil din familia lărgită, de la un cuplu cu mai mulţi copii, eventual cu o stare materială mai proastă. Scopul era dublu: pe de o parte, de a asigura copilului adoptat condiţii de viaţă mai bune şi o educaţie superioară, iar pe de alta, părinţii adoptivi îşi puteau întări familia şi puteau avea la bătrâneţe pe cineva care „să le dea un pahar de apă”. Adopţia internaţională nu se cunoştea, nu se practica, în condiţiile în care ţara era parte din „lagărul comunist”, închis Vestului.

Abandonul copiilor de către părinţi în perioada respectivă avea conotaţii politice, sociale şi economice complexe, perverse. Uneori, părinţii îşi abandonau copiii în instituţiile pentru copii, adică „îi lăsau sau îi dădeau la stat” dintr-o recunoscută neputinţă de a le oferi o creştere şi o educaţie adecvate. „Statul” era perceput în aceste cazuri ca o structură paternală, protectoare faţă de fiii săi care nu făceau faţă responsabilităţilor vieţii. Statul era perceput ca o entitate datoare să ofere o viaţă şi o educaţie adecvate copiilor lipsiţi de condiţii socioeducative în propria familie.

Iată cum sunt sintetizate într-un raport UNICEF (2006, p. 137) cauzele abandonului copiilor în România comunistă:

•    avortul era considerat ilegal;

•    anticoncepţionalele erau ilegale sau nu se găseau;

•    numărul de 5 copii pe familie era o normă lăudabilă;

•    renunţarea la copil şi trimiterea lui la o instituţie de protecţie publică era considerată acceptabilă;

•    instituţionalizarea copiilor era o normă şi se considera că servea interesele copilului;

•    personalul sanitar era îndemnat să promoveze instituţionalizarea ca soluţie pozitivă;

•    soluţiile de protecţie din afara familiei erau considerate alternativele optime;

•    oficial, problemele sociale nu existau;

•    familiile nu puteau beneficia de asistenţă la nevoie (nu se asigura consiliere sau sprijin în situaţii de criză etc.);

•    problemele sociale erau rezolvate prin soluţii medicale.

Deresponsabilizarea părinţilor şi devalorizarea copilului au condus la un marasm psihosocial ale cărui consecinţe sunt evidente şi astăzi la nivel politic, economic, social şi de funcţionare individuală chiar (Groza, Muntean, Ungureanu, 2012). Numărul mare de copii care continuă să fie abandonaţi¹¹, la 23 de ani de la revoluţie, numărul mare de avorturi şi chiar pruncucideri, insuficienta atenţie politică şi socială centrată pe copil, practici comune tradiţionale de creştere şi educare a copilului contrare nevoilor acestuia pentru o dezvoltare sănătoasă sunt semnele unei grele moşteniri, încă active şi mai ales insuficient conştientizate. Astăzi statisticile privind abandonul copilului relevă numărul mare de copii care cresc separaţi de părinţii lor, majoritatea acestora aflându-se în sistemul de protecţie a copilului. Într-o analiză făcută în 2006 sub coordonarea UNICEF, se consideră că procentul copiilor care cresc lipsiţi de îngrijirile parentale este mai mare decât în 1990, ţinând seama de faptul că între timp rata natalităţii a scăzut, iar numărul copiilor pe grupe de vârste a scăzut şi el. „Prin urmare, schimbarea a influenţat tipul de protecţie de care beneficiază copiii, însă nu a dus la o scădere semnificativă a numărului copiilor care au nevoie de o măsură de plasament” (2006, p. 13). În acelaşi raport UNICEF aflăm că în 2003 şi 2004 au fost abandonaţi 9.000 de copii.

La cifrele prezentate mai sus, reprezentând copiii abandonaţi şi aflaţi în sistemul de protecţie, se adaugă un număr mare de copii, adeseori neînregistraţi în statisticile oficiale, care cresc în absenţa părinţilor plecaţi la muncă în străinătate. În fapt, în ciuda strategiilor naţionale, a uriaşelor eforturi depuse la nivel administrativ, se pare că numărul copiilor beneficiari ai unor măsuri de protecţie din partea statului rămâne încă foarte mare. Ceea ce s-a schimbat însă este sistemul de protecţie a copilului cu politicile şi serviciile sale.

Evoluţia sistemului de protecţie a copilului după 1990 a înregistrat trei etape (Gaetan, 2005): 1990-1996 – perioada intervenţiei şi asistenţei umanitare din partea reprezentanţilor unor structuri din afara ţării; 1997-2000 – descentralizarea serviciilor guvernamentale şi apariţia şi dezvoltarea sectorului neguvernamental, a unor organizaţii neguvernamentale care ofereau servicii în domeniul protecţiei copilului; 2001-2004 – reorganizarea sistemului de protecţie a copilului printr-o politică socială centrată pe copil şi responsabilizarea structurilor locale pentru a promova schimbările. Perioada 2004-2012 este o perioadă a eforturilor de ajustare din mers şi a performanţelor, a formării practicienilor şi a specialiştilor, a lansării cercetării în domeniu.

Revenind la cifre, în decembrie 2009 (sursă: www.copii.ro, statistici ANPFDC) se înregistrează un număr de 69.246 de copii care beneficiau de măsuri de protecţie specială, dintre care 23.696 de copii se aflau plasaţi în instituţii. Din aceeaşi sursă aflăm că numărul copiilor părăsiţi de părinţi în serviciile de sănătate a scăzut treptat, din 2003, când s-au înregistrat 5.130 de copii abandonaţi de părinţi, până în 2009, când s-au înregistrat doar 1.400. Raportul UNICEF pe 2003-2004 arată că în aceşti doi ani rata abandonului copiilor în maternităţi a fost de 1,8%. La aceasta se adaugă copiii părăsiţi în secţii de pediatrie ale spitalelor. Calculată la 100 de internări, rata abandonului copiilor în secţii de pediatrie se ridică la 1,5 în 2003 şi la 1,4 în 2004. Din acelaşi raport aflăm că abandonul copilului este oarecum facilitat de nerespectarea unor acte normative emise de Ministerul Sănătăţii de comun acord cu Autoritatea Naţională de Protecţie a Copilului şi Adopţie, cu privire la angajarea unui asistent social în maternităţi, precum şi cu privire la înscrierea nou-născutului pe lista unui medic de familie. Poate pe fundalul crizei economice, anul 2011 a înregistrat din nou o creştere a numărului de copii părăsiţi de părinţi (1.432). În luna martie 2012, se înregistraseră deja 381 de copii abandonaţi de părinţi. Cu o populaţie de 4.014.960 de copii cu vârsta sub 18 ani (cf. Anuarul Statistic al României, 1 iulie 2008), România rămâne ţara cu cea mai mare rată a abandonului copiilor.

I.3. O nouă formă de abandon al copilului

La aceste date care vizează copiii abandonaţi cu bună ştiinţă de părinţi se adaugă, aşa cum am menţionat deja, cifrele tulburătoare cu privire la copiii ai căror părinţi au plecat la muncă în străinătate, cu scopul de a le putea asigura o viaţă mai bună. În fapt, statisticile la nivelul lunii decembrie a anului 2011 arată că 24.005 copii sunt în această situaţie, lipsiţi de ambii părinţi. Dintre aceştia doar 1.041 sunt beneficiarii unor măsuri de protecţie specială. Deşi aflaţi în situaţia de a trăi separaţi de părinţi, aceşti copii nu sunt recunoscuţi ca abandonaţi nici de către propriii părinţi plecaţi şi nici de către comunităţile în care trăiesc în grija unor rude, vecini (sau chiar singuri, dacă sunt de vârste mai mari). E o nouă formă de abandon al copilului, o formă care menţine numărul copiilor abandonaţi, care suferă din cauza absenţei părinţilor, în România, în mod constant, în jurul valorii de 100.000. Numărul total de copii afectaţi de plecarea părinţilor în străinătate, aşa cum apare oficial (Statistici ANPFDC, 2011), este 83.474. Dintre aceştia, 10.587 locuiau oricum doar cu un singur părinte, iar acest părinte unic este acum plecat la muncă în străinătate. Literatura de specialitate consemnează riscurile pe care le comportă creşterea unui copil doar de către unul dintre părinţi, în familie monoparentală. Aceşti copii, comparativ cu copiii care cresc cu ambii părinţi, indiferent de statutul socioeconomic al familiei, sunt mult mai expuşi abandonului şcolar şi sunt frecvent victimele atacurilor unor persoane cunoscute sau necunoscute (Turner, Finkelhorn, Ormrod, 2006). Cercetările arată că băieţii sunt mai expuşi riscului unor atacuri fizice, iar fetele unor atacuri sexuale. În cazurile copiilor despre care discutăm, nici măcar singurul părinte cu care creştea copilul nu mai e disponibil pentru a-l proteja. În studiul întreprins de UNICEF în 2008 se menţionează ca posibilă o cifră mult mai mare, şi anume cca 35.000 de copii lăsaţi în urma lor de părinţi, la nivelul întregii ţări. Un fost ambasador UNICEF în România îşi exprima îngrijorarea cu privire la numărul mare de copii rămaşi în urma părinţilor plecaţi la muncă în străinătate. Pierre Poupard, ambasador UNICEF, spunea în 2007 că „nicăieri în lume nu pleacă ambii părinţi la lucru în străinătate, lăsând copiii fără îngrijire; această situaţie este specifică României” (TVR1, 6 iunie 2007). În ultimii ani se înregistrează o creştere a numărului de femei care pleacă la muncă în străinătate. Acest lucru se petrece, pe de o parte, datorită faptului că pe piaţa europeană a muncii există o cerere mare de îngrijiri la domiciliu pentru persoane în vârstă sau chiar pentru copii. Aceste ocupaţii predominant feminine creează o tentantă ofertă pentru femeile românce. Pe de altă parte, aşa cum arată unele investigaţii, adeseori femeile care pleacă au şi o motivaţie nemărturisită, şi anume dorinţa de a scăpa de dificultăţile unei relaţii violente cu soţul sau partenerul de viaţă. Marea problemă este însă că, adeseori, plecând, femeile lasă în urma lor copii care rămân cu acest tată violent de care ele au scăpat temporar. Statisticile arată că aproape jumătate (43%) dintre femeile care pleacă singure la muncă în străinătate sfârşesc prin a divorţa. Consecinţele unor astfel de situaţii fac uneori subiectul emisiunilor de televiziune orientate spre cazuri dramatice şi scandaloase. Statisticile care descriu populaţia copiilor abandonaţi de părinţii plecaţi la muncă în străinătate consemnează o creştere alarmantă a abandonului şcolar, a comportamentelor delincvente şi a suicidului în rândurile acestor copii. Un cadru didactic dintr-un sat puternic afectat de migraţia părinţilor explica această situaţie astfel: „Părinţilor nu le vine să creadă că copiii fac astfel de lucruri, datorită faptului că ei, părinţii, nu sunt acasă; ei au lucrat toată viaţa lor. Şi ei, la rândul lor, au crescut singuri… pe când părinţii noştri lucrau două schimburi în fabricile lui Ceauşescu, noi ne jucam pe afară cu cheia de la apartament atârnată la gât. Dacă noi am supravieţuit, copiii ăştia de ce nu reuşesc să facă faţă, spun părinţii” (Luca, 2007). Pare inexplicabil: părinţii pleacă pentru a asigura o viaţă mai bună copiilor, iar copiii par să sufere mai mult de pe urma abandonului decât să se bucure de beneficiile materiale aduse de plecarea părinţilor la muncă în străinătate. Un alt oficial UNICEF spunea referindu-se la această situaţie: „Nu putem judeca pe nimeni. Trebuie mai întâi să înţelegem. În societatea românească există ideea că pentru a creşte un copil ai nevoie doar de condiţii materiale: un acoperiş deasupra capului, mâncare şi să meargă la şcoală”¹².

În 2005, UNICEF a alcătuit un „Raport” privind abandonul copiilor. Definiţia abandonului pe care se bazează acest raport consideră că „un copil abandonat este un copil ai cărui părinţi biologici nu îşi mai îndeplinesc responsabilitatea de a-l îngriji şi de a-i asigura nevoile fundamentale de dezvoltare, întrerupând orice legătură fizică cu copilul înainte ca o instituţie autorizată să poată prelua răspunderea pentru acesta”. Această definiţie nu are în vedere locul sau perioada petrecută de copil fără părinţi. De asemenea, definiţia este una culturală şi abandonul e văzut ca gest care eludează sistemul de protecţie a copilului. Raportul vorbeşte atât despre abandonul temporar al copilului, cât şi despre cel permanent. Copiii ai căror părinţi pleacă la muncă în străinătate sunt expuşi unui abandon temporar. Din păcate, adeseori acest abandon temporar este prea îndelungat pentru a mai lăsa cale de întoarcere şi ceea ce fusese planificat ca un sacrificiu temporar devine un abandon permanent. Dar în România adeseori se recurge la abandonul temporar, plănuit de către părinţi pentru a oferi copilului, în perioade existenţiale deosebit de dificile pentru familie, un loc mai confortabil. Astfel, pe timpul iernii, în anumite zone ale ţării, copiii sunt internaţi în secţii de pediatrie unde părinţii doresc să-i adăpostească până la venirea primăverii. Aşa cum menţionează raportul UNICEF din 2006, secţiile şi spitalele de pediatrie sunt tot mai mult percepute de către părinţii în căutare de adăpost temporar pentru copil ca instituţii de ocrotire a copilului, care ţin de sistemul de protecţie a copilului, şi nu de cel de sănătate.

I.4. Factori cauzali şi complexitatea condiţiilor în care se petrece abandonul copilului

Încercând să explicăm abandonul din perspectiva factorilor cauzali şi a aspectelor care ţin de consecinţele abandonului, suntem datori să aducem în discuţie riscurile de abandon şi vulnerabilitatea celor implicaţi, precum şi factorii protectivi care pot influenţa abandonul copilului şi consecinţele lui. Factorii de risc sunt în general exteriori persoanei sau persoanelor în cauză şi ţin mai degrabă de contextul structural în care apare copilul. Vulnerabilitatea însă este o condiţie care ţine de individ şi care-l predispune pe acesta la acţiuni şi situaţii nedorite, în cazul de faţă, la abandonul copilului său. Adeseori cele două categorii de factori se potenţează reciproc. Astfel, sărăcia este frecvent invocată ca factor determinant în abandonul copilului. Sărăcia are nu doar consecinţele bine cunoscute – lipsă de educaţie, marginalizare, comportamente nesănătoase, atitudini care conduc la şomaj şi sărăcie –, dar generează şi o stare de nefericire. Starea de nefericire, de depresie, are o puternică influenţă asupra comportamentelor parentale, sărăcindu-le emoţional şi putând genera abuzuri asupra copilului, inclusiv abandonul. Familiile sărace sunt expuse zilnic la un cumul mult mai mare de factori de stres specific, care apare adiţional la volumul de stres cotidian, obişnuit în vieţile tuturor familiilor (Klebanov, Brooks-Gunn, Duncan, 1994). Această expunere erodează în timp capacitatea de a accepta un nou factor de stres major, aşa cum este naşterea unui copil. Într-un astfel de moment, părinţii îşi vor declina capacitatea de a se angaja la creşterea copilului care vine pe lume şi îl vor abandona. Abandonul poate fi fizic, atunci când copilul va fi lăsat undeva, separat de părinţi şi restul familiei, sau emoţional, psihic, atunci când părinţii nu vor avea nici un fel de disponibilitate emoţională faţă de copil, îl vor lăsa să se descurce singur, nu-şi vor asuma responsabilitatea creşterii lui, deşi copilul rămâne în vecinătatea fizică a părinţilor. În ambele situaţii, viaţa şi dezvoltarea copilului sunt puse în pericol. Bazându-se pe cercetări, Charles Zeanah (Zeanah, Berlin, Boris, 2011) afirmă că, în condiţii aberante de mediu, cu o multitudine de factori de risc, dezvoltarea ataşamentului copilului va fi mult mai afectată comparativ cu situaţiile în care vulnerabilitatea copilului, construită de anomaliile sale fizice sau neurologice, îşi va spune cuvântul în construirea ataşamentului. Aşadar, factorii de risc din cadrul unei familii afectate de sărăcie pot avea aproape acelaşi impact în dezvoltarea copilului ca şi viaţa într-o instituţie, în absenţa părinţilor. Lipsiţi de grija şi protecţia parentală, chiar dacă cresc în preajma părinţilor şi familiei, copiii pot dezvolta un hospitalism cu manifestări asemănătoare celui dezvoltat de copiii care cresc în instituţiile tradiţionale de protecţie a copilului. Vorbind despre condiţiile în care cresc copiii în instituţii, Zeanah afirmă că efectul nefast principal al vitregiei acestui mediu pentru dezvoltarea copilului se evidenţiază în construcţia incompletă a ataşamentului sau chiar în absenţa lui. Punând în discuţie modul în care factorii de risc, exteriori copilului, comparativ cu vulnerabilitatea copilului, afectează calitatea ataşamentului, Zeanah demonstrează, bazându-se pe cercetări, că vulnerabilitatea copilului, chiar dacă e dată de o infirmitate, cum ar fi surditatea sau sindromul Down, afectează mai puţin calitatea ataşamentului copilului faţă de mamă decât problemele prezentate de mamă, inclusiv tulburările afective ale acesteia. Aşadar vulnerabilitatea copilului are un impact mai mic asupra calităţii ataşamentului acestuia, comparativ cu factorii de risc dintr-un mediu caracterizat de o severă deprivare socială. Ataşamentul este marele organizator al comportamentului şi echilibrului emoţional al persoanei şi reprezintă cel mai important punct de reper atunci când apreciem dezvoltarea copilului.

Când are loc abandonul, factorii de risc de la diferitele nivele ale societăţii, macrosistemic, exosistemic, mezosistemic şi microsistemic, se compun generând incapacitatea mamei de a-şi asuma responsabilitatea parentală. Deşi utilizăm sintagma „incapacitatea mamei”, în spatele gestului de abandon se află eşecul unei familii, al unei comunităţi şi al unei societăţi în a-şi proteja şi valoriza copilul.

Dacă luăm în discuţie factorii cauzali ai abandonului, aceştia sunt doar parţial identificabili, la prima vedere. Evităm să utilizăm conceptul de „cauză”, deoarece acest concept pare prea simplu şi cert comparativ cu realitatea cauzală complexă a abandonului copilului. În primul rând se impune, aşa cum s-a arătat, contextul sociopolitic. Există momente ale unei societăţi în care aceasta este mai înclinată spre comportamente autodistructive, aşa cum este abandonul copilului. În cotidianul Gândul din 5 august 2012, se menţionează un studiu al UNICEF axat pe abandonul copiilor şi se prezintă astfel cauzele numărului mare de copii abandonaţi în România: sărăcia şi indiferenţa comunităţii, lipsa de informaţie şi educaţie a părinţilor, limitarea accesului la servicii medicale şi sociale primare, atitudini şi comportamente discriminatorii. În raportul UNICEF din 2006 (p. 47), cauzele recunoscute, „imediate”, ale abandonului sunt:

•    sarcinile nedorite;

•    greutatea mică la naştere;

•    sănătatea precară copilului;

•    dizabilităţile copiilor.

Dacă sarcinile nedorite sunt puse pe seama educaţiei sexuale precare şi a atitudinii dominatoare a bărbatului în viaţa sexuală a cuplului, în ceea ce priveşte greutatea mică la naştere a copilului, adică sub 2.500 g, aceasta a fost semnalată la o treime dintre copiii abandonaţi, fiind de aproape patru ori mai mare comparativ cu populaţia generală a nou-născuţilor din România, în rândurile cărora, incidenţa greutăţii mici la naştere este de 8,5%. Sănătatea precară a copilului abandonat este deseori invocată de mamă ca o explicaţie a gestului său. În fapt, 86% dintre copiii abandonaţi se bucurau de o stare de sănătate excelentă şi doar 14% dintre copiii abandonaţi la naştere necesitau o terapie intensivă (UNICEF, 2005). Dizabilitatea copilului reprezintă o cauză a abandonului copilului la naştere în 9% din cazurile de abandon în maternitate şi, în aceeaşi măsură, în cazurile copiilor abandonaţi în secţii de pediatrie. Copilul cu dizabilităţi este văzut de părinte ca o responsabilitate ce depăşeşte posibilităţile sale materiale şi educative de a face faţă şi adeseori ca o stigmă în cadrul comunităţii. În acest punct, comunitatea nu numai că nu dispune de un ţesut de solidaritate care să vină în întâmpinarea familiilor ce trec prin momente dificile, dar exercită o presiune asupra acestor părinţi care se simt copleşiţi, puşi la zid. Toate aceste explicaţii sau „cauze” ale abandonului au în vedere doar copilul. Starea mamei, a familiei sau a comunităţii este oarecum uitată în această înşiruire cauzală.

Din punct de vedere psihologic, factorii cauzali ai abandonului ar putea fi: alterarea sentimentelor parentale împletită cu incapacitatea asumării responsabilităţii parentale. Alterarea sentimentelor parentale o luăm în discuţie în raport cu sentimentele şi atitudinea părinţilor „suficient de buni” (concept creat de Winnicott). O mamă suficient de bună este, în concepţia autorului, aceea care ştie să se plaseze din punct de vedere fizic şi emoţional la distanţa optimă faţă de copilul său, astfel încât să răspundă nevoilor acestuia de a se simţi protejat şi a se dezvolta sănătos, fără însă a-i împiedica autonomizarea şi construirea autocontrolului sau, la polul opus, fără a-i crea senzaţia că este abandonat. Preluat de literatura axată pe prevenirea abuzului şi a neglijării copilului, conceptul „părinte suficient de bun” capătă conotaţii puţin diferite. De data aceasta este mai degrabă vorba despre părintele care, chiar dacă nu reuşeşte în fiecare moment să-şi manifeste în mod constant şi afectuos atenţia faţă de copil, este capabil să conştientizeze neajunsurile sale parentale în raport cu copilul şi să-l ajute pe acesta să-l înţeleagă şi să-şi păstreze încrederea în capacitatea şi atitudinea lui iubitoare şi protectoare. Din această perspectivă, un copil care a beneficiat de îngrijirile unui părinte suficient de bun este un copil care se dezvoltă şi înfloreşte, care ştie ceea ce simte atunci când este fericit, înspăimântat, furios sau ambivalent şi care este capabil să utilizeze resursele proprii şi cele din mediul său (Killen, 2003). Înţeles astfel, conceptul legitimează comportamentele părintelui iubitor şi responsabil faţă de copil, dar real în existenţa sa. Realitatea socială poate crea uneori presiuni asupra părintelui, astfel încât acesta să fie incapabil de a se raporta la copil, protejându-l, îngrijindu-l în mod constant, în acord cu nevoile resimţite şi manifestate de copil. Părintele suficient de bun este cel care-şi iubeşte în mod constant copilul, având un comportament calm, iubitor, amuzant, fără sincope şi exagerări care să înspăimânte copilul. O iubire sănătoasă este aceea care nu înspăimântă copilul şi care-l susţine în procesul său de explorare şi luare în stăpânire a lumii şi a propriei persoane. Un părinte înspăimântat, anxios, care a beneficiat de un model parental nesănătos nu va putea manifesta în raport cu copilul o dragoste parentală sănătoasă. El va încorpora în comportamentele faţă de copil spaimele şi frustrările propriei copilării, actualizate de copilul său. Astfel, în viaţa de acum a copilului vor prinde contur din nou fantomele copilăriei nefericite a părintelui. În acest sens, Selma Frieberg (Shapiro, 2009) creează conceptul de „fantome în camera copilului”. Prin acest mecanism se realizează trecerea transgeneraţională a traumei şi a suferinţei. Tot acest mecanism explică şi numărul mare de tineri care, abandonaţi de propriii părinţi în copilărie, ajung să facă acelaşi lucru cu copiii lor. Incapacitatea părintelui de a nutri sentimente adecvate faţă de propriul copil, de a avea atitudini şi comportamente parentale reclamate de procesul de dezvoltare sănătoasă a copilului, precum şi efectele acestei incapacităţi în procesul de dezvoltare a copilului sunt explicate de funcţionarea noastră neurobiologică. Neurobiologia demonstrează modul în care într-o structură neuronală ce beneficiază de o reconstrucţie permanentă în funcţie de noile informaţii venite din experienţa permanentă cu mediul, anumite tipare neuronale sunt invalidate, în vreme ce altele, a căror utilizare ar trebui să fie doar excepţională, devin rutina raportării la experienţele cotidiene. Astfel, evenimentele traumatice trăite de copil şi neglijate sub aspectul gravitaţii lor de către părinţi şi chiar de către specialişti (tema traumei este relativ nouă în câmpul specialităţilor socioumane) pot circumscrie şi limita funcţionarea ulterioară a individului. Acest lucru devine cu precădere vizibil în ceea ce reprezintă funcţia cea mai importantă la nivelul vieţii, funcţia de părinte. Modul în care te comporţi ca părinte, în raport cu propriii copii, reprezintă dovada irefutabilă cu privire la procesul de vindecare posttraumă sau, dimpotrivă, cu privire la incapacitatea de a depăşi trauma şi de a-ţi continua dezvoltarea. Pierderea poftei de viaţă şi depresia sunt semnele traumei nevindecate sau ale sindromului de stres posttraumatic (PTSD).

Literatura de specialitate dezvoltă şi cercetează tema depresiei sau a stării depresive maternale perinatale precum şi a depresiei postnatale. Aceste stări depresive prin care trec aproximativ două treimi dintre femeile care nasc (Cox, Holden, 2003), într-o perioadă mai mult sau mai puţin imediată momentului naşterii, pot genera comportamente de suicid, de lipsă de interes faţă de copil, de abandonare a lui sau chiar pruncucidere. Nu avem o cercetare în acest sens în România, deşi ni s-ar părea extrem de necesară tocmai datorită procentului mare de copii abandonaţi. Putem afirma însă că depresia perinatală reprezintă un puternic factor cauzal circumstanţial în cazul abandonului în maternitate a nou-născutului. Atât severitatea manifestării depresiei perinatale, cât şi remisia ei depind în cea mai mare măsură de reţeaua socială a mamei: propria mamă, partenerul de viaţă, familia lărgită, prietenii, serviciile sociomedicale comunitare, alte servicii care vin în sprijinul individului aflat în suferinţă. De altfel, sunt numeroase studiile care se centrează pe relaţia dintre depresia maternală, sprijinul social şi abilităţile de coping ale mamei raportate la mediul fizic de acasă, la căldura maternală şi la capacitatea asigurării unor experienţe de învăţare adecvate pentru copil (Klebanov, Brooks-Gunn, Duncan, 1994). Când femeia care naşte un copil a trecut printr-o situaţie traumatică de ale cărei consecinţe nu s-a vindecat încă, depresia postnatală este aproape certă, iar gravitatea manifestării va depăşi simplul maternal blues. Aşa cum marile suferinţe, traumele, se raportează la ameninţarea cu pierderea vieţii proprii sau a vieţii celor foarte dragi, foarte semnificativi, vindecarea posttraumatrică, mărturie a rezilienţei persoanei, este profund influenţată de ceilalţi, de persoanele semnificative. Când un copil este abandonat, el se află în situaţia absurdă în care cei mai semnificativi pentru el, cei datorită cărora există, părinţii, îi neagă existenţa, nu-i recunosc dreptul la viaţă – ceea ce înseamnă protecţie, îngrijiri, dragoste. Copilul trebuie să supravieţuiască nu împreună cu ei, ocrotit de ei, ci în ciuda lor; astfel, el intră într-o luptă pentru supravieţuire, pentru propria viaţă. Modul în care face faţă acestei traume depinde în cea mai mare măsură de ceea ce se întâmplă consecutiv momentului abandonului, în special de interesul, protecţia şi sprijinul adulţilor din jur. Deşi, prin lege, copilul are dreptul la îngrijiri de calitate şi protecţie, în realitate propriile calităţi vor influenţa în cea mai mare măsură evoluţia lui ulterioară abandonului. Calităţile copilului, modul în care atrage simpatia şi compasiunea celor din jur sau, dimpotrivă, enervarea lor vor fi determinante pentru hotărârile care se vor lua cu privire la evoluţia sa ulterioară. Aceste calităţi însă nu sunt doar rodul potenţialului genetic, ci sunt influenţate în cea mai mare măsură de experienţele avute de copil, mai ales în raport cu adulţii, anterior momentului abandonului. În aceste condiţii, există copii care vor reuşi să facă faţă mai bine abandonului, vor fi mai rezilienţi, dar şi copii care pot fi identificaţi ca având mai puţine şanse. În conceptul de rezilienţă a copilului sunt incluse atât capacitatea de a accesa resursele necesare pentru a face faţă dificultăţilor, cât şi calitatea pe care o numim pur şi simplu „a fi norocos” (Wustman, 2005; Muntean, Munteanu, 2011). Resursele copilului mic nu pot fi reprezentate decât de adulţii din jurul său, de către cei care au responsabilitatea de a-i proteja şi îngriji. Aceştia nu sunt însă maşini programabile la un anumit comportament. Când au în faţa lor un copil cu trăsături frumoase, un copil care nu suprasolicită, care nu-şi exprimă în permanenţă nemulţumirea faţă de modul în care este îngrijit, şansele copilului de a beneficia de îngrijiri preferenţiale, atente, sunt mai mari. Cu alte cuvinte, aceşti copii vor reuşi să acceseze mai bine resursele disponibile. Uneori se va spune că au fost pur şi simplu norocoşi. Sunt aspecte triviale ale vieţii, dar care se regăsesc în realitatea crudă a abandonului copilului. Despre copiii care reuşesc să-şi găsească o familie, copiii care sunt adoptaţi, putem spune cu certitudine că sunt norocoşi, că au reuşit să acceseze resursele umane necesare unei dezvoltări normale. Copiii adoptaţi reuşesc să depăşească hăţişul birocratic şi să ajungă într-o familie cu care-şi vor împleti identitatea. Sentimentele şi atitudinile sănătoase ale unui părinte se conjugă cu responsabilitatea sa, alcătuind fundamentul statutului de părinte. În faţa copilului, a celorlalţi, a lumii, dar şi prin lege, în momentul în care ai adus pe lume un copil sau ai adoptat un copil ai responsabilitatea de a-i oferi îngrijirile necesare pentru o dezvoltare sănătoasă. Responsabilitatea parentală se poate baza pe sentimente sănătoase, iar copilul va beneficia în acest caz de un mediu stabil, predictibil, iubitor (B. Perry), pe care părintele, amuzat şi înduioşat de copil, îl va crea şi menţine pentru acesta. Copilul îşi va dezvolta în acest caz o iubire încrezătoare în părinte sau, cu alte cuvinte, un ataşament securizant.

Când sărăcia sau educaţia parentală precară, corolar al sărăciei, se combină cu responsabilitatea şi iubirea parentală, rezultatele vor fi în detrimentul tuturor: a copilului, dar şi a părintelui, a comunităţii şi a societăţii în sens larg. În virtutea responsabilităţii faţă de copil, societatea a creat legi în care conceptul de interes superior al copilului ocupă un loc central. Politicile sociale care vin în sprijinul familiei şi al părinţilor, care au în vedere vulnerabilitatea părintelui singur, sunt tot atât de necesare creşterii sănătoase a noilor generaţii, cât şi legile specifice axate pe copil. În cartea sa intitulată Politicile fericirii, Dereck Bock (2010) vorbeşte despre responsabilitatea guvernanţilor de a crea un cadru sociopolitic stabil, predictibil, în deplin respect faţă de familie şi copil, în care indivizii să poată trăi şi funcţiona fericit. El arată că unul dintre cele mai importante aspecte într-o astfel de societate sunt serviciile de calitate pentru copil, care să sprijine asumarea responsabilităţii parentale. În acest punct, responsabilitatea şi iubirea parentale faţă de copil se articulează cu responsabilitatea şi grija societăţii faţă de copii. Din perspectiva teoriei ataşamentului, Howard Steele (2002, p. 5) arată că, dată fiind nevoia ambilor părinţi de a câştiga venituri pentru a asigura bunăstarea familiei, „este nevoie urgentă de a gândi la modalităţile de ameliorare a calităţii serviciilor de zi pentru copii, disponibile pentru familii, şi în acelaşi timp de a sprijini mamele şi taţii pentru a petrece perioade mai lungi de timp” în interacţiuni salutare cu copiii lor.

Abandonul copilului, inclusiv în forma nouă a migraţiei părinţilor, trebuie văzut ca un fenomen social, în sensul definiţiei fenomenului social formulate de Markey (1925, p. 733): „Fenomenul social include orice comportament ce influenţează sau este influenţat de organismele din jur, suficient de active pentru a răspunde unele altora. Asta include şi influenţele generaţiilor trecute”. Autorul recunoaşte că definirea fenomenului social pe baza interacţiunilor dintre indivizi suscită numeroase critici, dar aduce argumente pentru utilizarea în acest fel conceptului, cu aceste note definitorii. În lucrarea de faţă, acesta este sensul în care descriem abandonul copilului ca fenomen social. Văzut astfel, ca rezultat şi proces de interacţiune între indivizii care-şi răspund unii altora (acţiune şi retroacţiune, în sens sistemic), orice comportament care influenţează sau este influenţat de comportamentele celorlalţi indivizi, în cazul de faţă abandonul copilului, ne va permite o analiză şi o sinteză (Markey, 1925) care vor sublinia aspecte importante ce vor genera noi conţinuturi teoretice.

În raportul UNICEF pentru 2006 se vorbeşte despre asigurarea unui mediu securizant, protectiv pentru copil. Printre aspectele caracteristice unui astfel de mediu regăsim articularea dintre funcţionarea familiei şi cea a societăţii (2006, p. 24):

Printre elementele unui mediu de protecţie se numără următoarele:

•    angajamentul şi capacitatea guvernului de a asigura protecţia copilului;

•    legislaţia privind protecţia copilului şi aplicarea acesteia;

•    atitudinile, tradiţiile şi practicile relevante;

•    dezbaterea deschisă a problemelor privind protecţia copilului;

•    deprinderile de viaţă şi cunoştinţele proprii ale copiilor şi participarea directă a acestora la protecţia lor faţă de violenţă, exploatare şi abuz;

•    capacitatea familiilor şi comunităţilor de a asigura protecţia şi îngrijirea necesară copiilor;

•    serviciile esenţiale care contribuie la prevenirea şi întreprinderea unor acţiuni în cazurile de violenţă, exploatare şi abuz;

•    monitorizarea, raportarea şi supravegherea cazurilor de violenţă, exploatare şi abuz.

Factorii determinanţi, complecşi, sunt identificabili la nivelul părintelui, al mamei, al familiei şi comunităţii, al întregii societăţi. Legătura lor cu mediul, în primul rând social, dar şi material, este evidentă şi importantă în cazul abandonului copilului.

Conceptul lui Urie Bronfenbrenner (1979; Bateson, 1984) privind construcţia unei paradigme ecosistemice poate ajuta la înţelegerea factorilor cauzali ai abandonului. În această paradigmă un eveniment care se produce într-un microsistem este influenţat de către şi influenţează mezosistemul, exosistemul şi macrosistemul. Aşadar, procesele intrafamiliale (microsistemul) sunt puternic influenţate de condiţiile exterioare familiei (mezosistemul, exosistemul, macrosistemul şi cronosistemul). Pentru a înţelege abandonul copilului într-o societate, precum şi pentru a înţelege dezvoltarea şi comportamentele umane, trebuie să examinăm influenţele dintre microsistemul familiei care abandonează şi:

•    Mezosistem – cuprinde relaţiile dintre microsisteme sau legăturile dintre diferite contexte. Astfel, la acest nivel vor funcţiona experienţele în familie în raport cu experienţele din cadrul şcolii sau cele între prieteni. În acest sens, un copil respins de către familia sa ar putea prezenta dificultăţi în dezvoltarea unor relaţii pozitive cu profesorii săi.

•    Exosistem – implică legături între diferitele medii sociale în care persoana nu are un rol activ şi contextul imediat de viaţă al acesteia. De exemplu, viaţa de acasă, din familie a copilului poate fi influenţată de experienţele avute de tată sau de mamă la locul de muncă. Când fabrica se închide, tatăl îşi pierde locul de muncă şi o consecinţă ar putea fi plecarea acestuia la muncă în străinătate.

•    Macrosistem – descrie cultura în care creşte copilul. Contextul cultural diferă în funcţie de nivelul de dezvoltare şi bunăstare al unei ţări, de statutul socioeconomic al familiei, sărăcie, etnie etc. Copilul, părinţii, grădiniţa, şcoala, locul de muncă al părinţilor sunt părţi ale contextului cultural. Toţi cei care trăiesc într-un anumit context cultural împărtăşesc o identitate comună, o moştenire şi valori culturale. Macrosistemul se schimbă de la o generaţie la alta, în acord cu dinamica societăţii. Dacă societatea prin politicile sale, la nivel macrosocial, promovează ideea lipsei de responsabilitate parentală, ca în cazul comunismului („statul l-a făcut, statul să-l crească”), abandonul copilului va deveni un fapt frecvent. Dacă la nivelul unei comunităţi banii sunt percepuţi ca fiind mai importanţi decât copiii, aceştia din urmă vor fi abandonaţi cu uşurinţă în goana după bani. În cazuri extreme se va ajunge la vinderea şi exploatarea copiilor de dragul banilor, a bunurilor materiale. Cultura, alcătuită din norme, valori, legi, stereotipii atitudinale şi comportamentale, este cadrul obligatoriu de referinţă în procesul de înţelegere a abandonului copilului, într-o anumită societate. Stănciulescu (2010), citând alţi autori, defineşte valoarea copilului, din perspectiva adultului, prin funcţiile pe care le îndeplineşte el sau pe care trebuie să le îndeplinească, atât pentru părinţi, cât şi pentru guvernul naţional. În perioada comunistă, copilul îşi pierduse în mare măsură importantele funcţii tradiţionale în raport cu părinţii, în aceeaşi măsură în care câştigase în importanţă în preocupările partidului şi ale guvernului.

Microsistemul face referire atât la copil, cu potenţialul său ereditar, cu organismul şi homeostazia lui, cu istoria sa personală alcătuită în principal din experienţele trăite în familie, cât şi la familie, părinţi, fraţi, surori.

Urie Bronfenbrenner (1986) a revenit ulterior asupra concepţiei ecosistemice, adăugând cronosistemul ca ultim cadru de referinţă în înţelegerea manifestărilor sociale. Cronosistemul se referă la timpul istoric în care se petrec anumite lucruri; timpul individului, care evoluează trecând prin diferite stadii de dezvoltare, timpul familiei care îşi are stadialitatea sa, dar şi timpul societăţii, cu impactul trecutului. Cronosistemul urmăreşte dezvăluirea influenţelor prin care dinamica mediului în care trăieşte individul îşi pune amprenta asupra schimbărilor, dar şi asupra continuităţii individului în vârtejul schimbărilor. Din acest punct de vedere, factorii şi energiile care sunt apanajul stadiului vieţii în care se află individul se vor compune cu aspecte care ţin de stadiul evolutiv în care se află familia precum şi cu elemente ale evenimentelor sociale şi istorice care au loc şi influenţează viaţa familiei şi a indivizilor. În înţelegerea abandonului copilului la români, dimensiunea timpului istoric este capitală. Referirile făcute la perioada comunistă subliniază importanţa momentului istoric al societăţii în generarea sau tolerarea abandonului copilului.

I.5. Cadrul cultural şi abandonul copilului

O paradigmă explicativă simplă, aplicabilă în cazul abandonului copilului, precum şi al adopţiei este aceea în care fenomenele sociale sunt înscrise în triunghiul: mentalitate – situaţie economică – legi şi servicii. Când mentalitatea, alcătuită din stereotipii atitudinale şi comportamentale, nu sancţionează abandonul sau nu încurajează adopţia, impactul asupra incidenţei acestor fenomene va fi foarte mare. Acest impact va afecta inclusiv aplicarea legilor. Astfel un număr mare de copii vor fi abandonaţi şi doar puţine familii adoptive vor reuşi să ducă la bun sfârşit procesul adopţiei. Mentalitatea se construieşte însă în raport cu educaţia sau nivelul de cunoştinţe al societăţii, cu situaţia economică, dar şi cu legile şi serviciile existente, pe care le reflectă. De aici vine faptul că prima explicaţie cauzală a abandonului care se formulează la toate nivelele sistemului societăţii invocă sărăcia. Părinţii abandonează din sărăcie, sperând ca „statul” să le poată oferi copiilor o bunăstare de care ei, părinţii, nu sunt capabili. Dar sărăcia se leagă inexorabil de calitatea şi adecvarea serviciilor în raport cu nevoile. Dacă nu există resurse economice, nu vor fi create nici resursele umane necesare serviciilor. Sărăcia conduce la lipsă de educaţie, dar şi la comportamente de risc ale adulţilor şi copiilor (Stănculescu [coord.], 2012). În comunităţile sărace, interacţiunile umane capătă aspecte specifice determinate de slăbirea ţesutului social, a solidarităţii umane. Deşi în astfel de situaţii tocmai creşterea solidarităţii şi centrarea atenţiei pe copii, la nivelul comunităţii, ar putea fi salvatoare (Jahoda, Lazarsfeld, Zeisel, 1971), în realitate, sărăcia limitează preocupările, îngrădeşte şansele şi conduce la slăbirea solidarităţii umane. Legile pot fi schimbate într-o perioadă relativ scurtă. Dar schimbarea mentalităţii cere timp, iar implementarea legilor depinde atât de mentalitate, cât şi de coordonatele economice care condiţionează crearea mecanismelor necesare implementării şi întăririi comportamentelor de respectare a legilor. Cadrul cultural susţine anumite comportamente umane, tolerează sau dezaprobă altele. Mentalitatea intră în alcătuirea cadrului cultural, reprezentând reflexele atitudinale şi comportamentale mai puţin conştientizate şi deci mai dificil de schimbat. Cadrul cultural se schimbă prin educaţie şi doar educaţia poate desprinde modul de gândire, atitudinea şi comportamentul unei persoane, ale unei instituţii sau serviciu, de mentalitatea colectivă. De asemenea, legile şi reglementările schimbă cadrul cultural. Acestea au şi forţa de a obliga şi susţine schimbarea mentalităţii.

Orice schimbare trece prin educaţia care aduce cu sine cunoştinţe, informaţii şi generează noi atitudini.

La nivelul Uniunii Europene un deziderat important este promovarea societăţii bazate pe cunoaştere. În subsidiarul acestei orientări stă nevoia de educaţie, de informare care creează noi atitudini şi bunăstare în societate şi care pune la îndemână noi instrumente de adaptare la realitate. În absenţa educaţiei, societatea nu poate progresa, iar valorile tradiţionale sunt mai persistente decât acolo unde informaţia adusă de educaţie se confruntă cu valorile tradiţionale şi creează noi valori, mai adecvate unei vieţi de calitate, aducătoare de satisfacţii. Când majoritatea indivizilor unei societăţi au acces la educaţie, valorile societăţii se vor schimba.

Welzel şi Inglehart arată paşii schimbărilor unui cadru cultural:

1)   când oportunităţile vieţii se lărgesc, oamenii vor pune accent pe valorile progresiste, care susţin emanciparea, schimbarea;

2)   când valorile progresiste se răspândesc la nivelul populaţiei, atunci sentimentul capacităţii de mişcare şi schimbare capătă mai mare greutate în conturarea satisfacţiei de viaţă a oamenilor;

3)   cu cât sentimentul capacităţii de mişcare şi schimbare devine mai important pentru satisfacţia faţă de viaţă, cu atât creşte aceasta din urmă.

Autorii susţin că acesta este un model de dezvoltare umană, la nivel de societate, universal valabil. Desigur, în acest model se presupune că societatea a atins un nivel de bogăţie securizantă pentru toţi indivizii săi. Supravieţuirea impune satisfacerea nevoilor de bază; dezvoltarea însă presupune prezenţa unor oportunităţi de care individul, familia, comunitatea pot beneficia. Condiţiile economice, sociale, culturale şi politice creează oportunităţile de dezvoltare şi prescriu limitele accesului populaţiei la ele. Dar educaţia persoanei este aceea care determină autonomia ei, precum şi accesul la oportunităţile prezente în societate (adevăratele şanse egale), toleranţă şi participare democratică. Welzel şi Inglehart (2005) au construit în mai multe ediţii, pe baza unor documentări succesive solide, o hartă culturală a lumii. Asemănătoare cu modelul în cinci dimensiuni culturale al lui Hofstede (1980), dar mult mai adecvată pentru a sintetiza situaţia culturală a României, harta culturală a lumii este o diagramă bidimensională, cu o abscisă mergând de la valorile de supravieţuire, specifice societăţilor sărace, spre valorile de autoexprimare, specifice societăţilor postmoderne, şi o axă mergând dinspre valorile tradiţionale spre valorile seculare, raţionale (www.worldvaluessurvey.org).

România se plasează în spaţiul valorilor tradiţionale, cu o emergenţă spre valorile raţionale, precum şi la limita valorilor de supravieţuire. Acest lucru înseamnă că societatea noastră se înscrie în caracteristicile unei societăţi sărace, cu puţine oportunităţi de dezvoltare şi, consecutiv, cu largi categorii sociale dezavantajate. Inegalitatea de gen este o caracteristică, familia şi legăturile de sânge sunt la mare preţ, acceptarea ierarhiei e largă, iar supunerea faţă de superior este un reflex aducător de securitate. O instituţie este condusă mai degrabă ca o familie, decât ca o unitate axată pe eficienţă şi orientată spre performanţă. Nu instituţia în sine prescrie şi conţine rutina de funcţionare, ci şeful, un anumit individ care conduce instituţia după principiul „statul (instituţia) sunt eu”. „Eu angajez, eu dau afară, îmi aleg oamenii după principii subiective, eventual din familie.” Principiile democratice şi participarea politică devin inaplicabile. Într-un astfel de cadru cultural, se consideră că viaţa este grea şi copiii sunt crescuţi inculcându-li-se sentimentul dificultăţii vieţii, al nevoii de a depune eforturi foarte mari pentru a supravieţui. Autorii arată că „dezvoltarea economică este cea care conduce spre democraţie, deoarece creează o pătură largă, educată de clasa medie, obişnuită să gândească pentru sine, şi, în al doilea rând, pentru că transformă valorile şi motivaţia oamenilor” (Inglehart, Welzel, 2009, p. 10). Aşadar, într-o societate cu o bună dezvoltare economică, valorile raţionale şi cele de autoexprimare vor fi larg răspândite. Într-o astfel de societate, „oamenii acordă o mare atenţie alegerilor politice libere şi cer drepturi şi libertăţi civile şi politice, precum şi instituţii democratice” (Inglehart, Welzel, 2009, p. 11).

Societăţile cu valori tradiţionale, aşa cum este societatea noastră, nu îngăduie ieşirea din ceea ce se consideră a fi „norma”. Trebuie „sa fii în rând cu lumea”, să te conformezi. Religia şi valorile ortodoxiei sunt omniprezente în deciziile care se iau, homosexualitatea, suicidul, prostituţia sunt anatemizate. Nu sunt apreciate autonomia, respectul de sine şi respectul faţă de celălalt. Copiii au datoria de a da ascultare părinţilor, la orice vârste, şi de a-i îngriji la bătrâneţe.

Cum va fi valorizată adopţia într-o astfel de societate? Interesul pentru adopţie va fi determinat de măsura în care copilul adoptabil „este de acelaşi sânge” cu familia adoptivă. Teama faţă de ereditatea, de „sângele” copilului va fi foarte mare. Momentele dificile în relaţia cu copilul vor fi puse pe seama acestei necunoscute din viaţa copilului. Cum se poate depăşi o astfel de atitudine generată de cadrul cultural? Sursa de dezvoltare a unei societăţi sunt cunoştinţele şi educaţia, care stau la baza capacităţii de mişcare şi schimbare.

Când analizăm statisticile ce reflectă realităţile din România, comparativ cu datele altor ţări, constatăm adeseori „manifestări atipice” ale României. Înţelegerea acestei situaţii poate veni doar din înţelegerea aspectelor culturale care plasează România la limita valorilor de supravieţuire şi în câmpul valorilor tradiţionale.

Vom lua în discuţie câteva astfel de date statistice care, în mod indirect, afectează situaţia copiilor abandonaţi, a celor numiţi „orfani sociali” (UNICEF-Moldova), pentru a-i deosebi de copiii rămaşi orfani în urma pierderii părinţilor, prin decesul acestora. Conceptul de „orfan social” arată că pentru copil părintele a murit, a dispărut, iar el, copilul, a rămas singur. Dispariţia părintelui din viaţa copilului este cel mai adesea pusă pe seama resurselor precare ale părintelui. Dacă ne referim la resursele materiale care sunt şi cele mai vizibile şi foarte frecvent invocate, conform Eurostat, salariul minim pe economie al românilor era în 2011 de 157 de euro. Doar Bulgaria înregistrează la nivelul Uniunii Europene un salariu minim pe economie mai mic (148 de euro). În celelalte ţări, salariile minime depăşesc pragul de 200 de euro. În februarie 2012, pe site-ul www.euronet.eu se putea citi: „Ultimul studiu la nivel european, realizat acum doi ani, arăta că România era ţara cu cele mai multe fete care au ajuns mame la vârste cuprinse între 10 şi 18 ani cu 714 cazuri. România era urmată în clasament de Bulgaria, cu 337 de mame minore, Spania, cu 143, şi Germania, cu 111. Între timp, noi cazuri de minore devenite mame au şocat opinia publică din România”. Cauzele acestor situaţii, formulate de către specialişti, ar fi: „ipocrizia societăţii, care face din subiectul sexualităţii un tabu, şi sărăcia”. Din acelaşi material aflăm că Organizaţia Salvaţi Copiii atrage atenţia opiniei publice asupra unor cazuri, aflate mai ales în mediile rurale, care sunt comunităţi vulnerabile, cazuri ce nu sunt cunoscute nici măcar de autorităţile locale. În astfel de comunităţi, a naşte la vârsta de 13 ani „se înscrie în modelul cultural” şi nu e considerat un fapt neobişnuit. Mentalitatea acestor comunităţi nu sancţionează, trecând sub tăcere, astfel de comportamente care conduc adesea la abandonul copilului, iar în situaţii tragice, la uciderea pruncilor. Autorităţile nu sunt la curent deoarece nu pare un fapt neobişnuit şi nici o urgenţă care să impună măsuri preventive. Sărăcia se naşte din şi aduce cu sine lipsa de educaţie. O sarcină timpurie va bara drumul spre educaţie şi va tăia orice şansă a tinerei mame de a ieşi din sărăcie. Indiferent că va rămâne cu mama sa sau că va fi abandonat, sărăcia va fi „lăsată moştenire” copilului, generaţiei care urmează. Transmiterea transgeneraţională a sărăciei marginalizează tot mai mult şi stigmatizează, creând o pătură socială lipsită de educaţie, disperată, furioasă. O pătură socială incapabilă în cea mai mare măsură să-şi asume responsabilitatea parentală şi să aibă sentimente şi atitudini parentale sănătoase, generatoare de mediu stabil, predictibil, calm pentru copilul care creşte.

Este necesară construirea unei strategii de prevenire a abandonului, ceea ce include sporirea adopţiei ca măsură protectivă, din perspectiva unei înţelegeri corecte şi profunde a riscurilor, factorilor cauzali şi a vulnerabilităţii şi consecinţelor abandonului. Urgenţa elaborării unei astfel de strategii este dată şi de constatarea dramatică, dar dovedită ştiinţific, a faptului că copiii victime, după prima experienţă de acest gen, sunt în mod repetat revictimizaţi. Mai mult, copilul care trăieşte o formă de victimizare va experimenta forme multiple de victimizare, chiar pe parcursul aceluiaşi an (Turner, Finkelhorn, Ormrod, 2006). „Experienţele pe care copiii le au la începuturile vieţii lor, precum şi mediul în care trăiesc aceste experienţe îşi vor spune cuvântul în structurarea arhitecturii creierului şi vor fi decisive în dezvoltarea lor ca membri sănătoşi şi productivi ai societăţii.”¹³ „Continuând într-o formă sau alta să neglijăm sau să tratăm cu violenţă copiii, pe fundalul scăderii resurselor globale şi naţionale, vom ajunge inevitabil la o involuţie socioculturală.” (Perry, 1995, p. 286)

Iată un motiv puternic pentru ca societatea noastră să aibă o strategie preventivă cu privire la circumstanţele de viaţă şi experienţele la care sunt expuşi copiii, în special cei de vârstă mică. Mai ales că numeroase experienţe nefaste ar putea fi prevenite printr-o schimbare la nivelul cadrului cultural sau a macrosistemului, în concepţia lui Urie Bronfenbrenner.

I.6. O altă faţă a abandonului copilului. Interesul superior al copilului în practică

Toată expunerea de mai sus poate fi asemuită cu o privire înspăimântată asupra abandonului. Dar, dintr-o perspectivă total opusă, poate fi abandonul un eveniment existenţial favorabil copilului? Când şi în ce condiţii?

Nimeni nu se îndoieşte astăzi de faptul că dezvoltarea sănătoasă a copilului poate avea loc doar în cadrul familiei, într-un mediu de viaţă cald şi securizant pentru copil. Această idee poate conduce spre atitudinea de a păstra cu orice preţ copilul în familia de origine, de a prezerva familia. Astăzi însă ştim că nu toţi părinţii, în ciuda eforturilor de a-i sprijini în îndeplinirea funcţiilor parentale, pot fi părinţi adecvaţi pentru copiii lor. Un mediu familial abuziv sau în care copilului îi sunt neglijate nevoile impuse de stadiul de dezvoltare în care se află sau de condiţia sa particulară poate fi la fel de nefavorabil copilului ca şi plasamentul repetat, dintr-un mediu în altul, şi rupturile repetate din viaţa sa (Sempek, Woody, 2010). Dezvoltarea cognitivă şi socioemoţională a copilului, dezvoltarea capacităţii de autocontrol reclamă un mediu familial iubitor, constructiv şi care să vină în întâmpinarea nevoilor copilului. Abilităţile şi calităţile copilului se dezvoltă în cadrul legăturilor de ataşament cu cei care-l îngrijesc. Când însă copilul nu reuşeşte să-şi dezvolte un ataşament securizant în interacţiunile cu persoanele semnificative din viaţa sa, dezvoltarea sa, precum şi sentimentul bucuriei de a trăi vor fi puse sub semnul întrebării. Grija pentru copil va impune scoaterea lui temporară sau permanentă din acel mediu. Recunoscând că nu toate familiile sunt apte pentru a-şi creşte sănătos copilul, că prezervând cu orice preţ familia sacrificăm copilul, ne aflăm în faţa unei serii de dileme etice şi psihologice în abordarea profesională şi chiar legală.

Aşa cum spuneam, până de curând copilul era considerat un bun al familiei, iar părinţii aveau drepturi nelimitate asupra lui. În România până de curând se auzea, mai în glumă, mai în serios, zicala: „eu te-am făcut, eu te omor!”. Era considerat un bun al familiei în sensul că părinţii decideau totul pentru copil, fără nici un amestec din exterior şi, din păcate, fără a da vreo atenţie opiniei copilului.

În jurul anilor 1960-1970, a fost dezvăluită importanţa calităţii îngrijirilor copilului în familie. Numeroase cercetări făcute în orfelinate şi instituţii pentru copii separaţi de părinţii biologici au demonstrat importanţa calităţii interacţiunilor copilului cu membrii familiei. Pe la mijlocul anilor ’70, teoria ataşamentului fundamentată de John Bowlby a cristalizat şi precizat observaţiile relative la influenţa calităţii mediului familial pentru dezvoltarea copilului. Au apărut şi mişcări generate de grupuri de părinţi în favoarea copilului. În 1977, pediatrul american Henry Kempe a constituit o organizaţie a profesioniştilor dedicaţi prevenirii abuzului şi neglijării copilului¹⁴. Henry Kempe primise deja Premiul Nobel pentru impunerea în lume a preocupării pentru prevenirea abuzului copilului şi lansase, nu fără dificultate, în 1962, diagnosticul „sindromului copilului bătut”. În multe ţări ale lumii au luat naştere organizaţii destinate prevenirii abuzului şi neglijării copilului.

În România, în 1999 a fost iniţiată Societatea Naţională pentru Copilul Abuzat şi Neglijat (SN-CAN), care în 2007 a fost recunoscută ca partener naţional al ISPCAN. Aşadar, în anii ’80, peste tot în lumea vestică se recunoştea importanţa mediului familial în dezvoltarea copilului, importanţa calităţii interacţiunilor cu mama sau cu adultul care îngrijeşte copilul, importanţa copilăriei timpurii în dezvoltarea sănătoasă din punct de vedere socioemoţional şi cognitiv a individului. În concluzie, în vreme ce era nevoie obligatoriu de familie pentru a da şanse de dezvoltare copilului, nu orice familie era benefică dezvoltării lui. Aşadar ideea prezervării cu orice preţ a familiei naturale, adică a păstrării copilului în familia naturală, indiferent de calitatea îngrijirilor de care are parte în familie, a eşuat. Orientarea politicilor publice, precum şi a legislaţiei s-a schimbat prin promovarea interesului superior al copilului. În SUA, în anii ’80, în numele interesului superior al copilului, părinţii puteau fi decăzuţi din drepturile parentale dacă se dovedea că copilul era expus la una dintre situaţiile: abuz extrem sau neglijare, abandon, incapacitate sau stagnare parentală şi imposibilitate de remediere, precum şi în cazul unei rupturi iremediabile în relaţia părinte-copil. În astfel de situaţii se propuneau măsuri alternative, cum ar fi: adopţia deschisă (în care părinţii naturali îşi păstrează dreptul de a comunica cu copilul), plasament pe termen lung sau acordarea custodiei copilului unei terţe persoane (Sempek, Woody, 2010; Nurcombe, Partlett, 1994). Copilul avea nevoie de un mediu familial bun şi iubitor, iar dacă familia naturală nu putea oferi un astfel de mediu, plasamentul într-o altă familie sau adopţia erau soluţia. Lucrurile nu erau tranşante, ci plasamentul se realiza, cel mai adesea, în ideea reîntoarcerii copilului în familia naturală. Desigur, în timpul plasamentului se păstra legătura copilului cu familia naturală, iar părinţii biologici beneficiau de terapie de familie şi sprijin din partea birourilor de asistenţă socială. S-a dovedit însă că, uneori, nici familiile de plasament, nici cele adoptive nu constituiau mediul acela cald şi iubitor de care avea nevoie copilul, mai ales copilul ce fusese victimizat anterior şi suferise în propria familie. Pe de altă parte, în ciuda intervenţiilor şi a sprijinului de specialitate, nu se putea garanta nici ameliorarea mediului familial în vederea reîntoarcerii copilului în familie. A devenit clar în acel moment că protejarea copilului, respectarea intereselor sale trebuie să devină prioritatea supremă şi să depăşească orice considerente legate de prezervarea familiei naturale. În unele state vestice (Anglia, Statele Unite) au fost promulgate legi speciale în favoarea copilului. În 1989, Organizaţia Naţiunilor Unite a iniţiat Convenţia Drepturilor Copilului, o lege internaţională care formula cu claritate drepturile şi promova interesul superior al copilului.

Dar dezvoltarea protecţiei copilului în acord cu nevoile sale pentru o evoluţie sănătoasă nu s-a petrecut în acelaşi fel peste tot în lume. În lagărul comunist, copilul era mai degrabă un bun al statului decât al familiei. Astfel s-a erodat responsabilitatea familiei, a părinţilor în raport cu creşterea copilului. Acest lucru dusese la o îndepărtare a copilului de familia naturală şi, în general, de mediul familial. În marile orfelinate ale statului, copiii creşteau în număr mare, la un loc, fără a beneficia de interacţiuni individualizate cu cei care îi îngrijeau. Teoria ataşamentului nu putea prinde şi nu putea fi implementată în astfel de condiţii. În România lucrurile au fost agravate de decretul privind interzicerea avorturilor emis de Ceauşescu. În anii de după căderea Cortinei de Fier, toate statele fostului lagăr comunist, pe rând, au aderat la Convenţia ONU cu privire la Drepturile Copilului. România a fost una dintre primele ţări care au semnat Convenţia¹⁵, fără a înţelege în acel moment obligaţia de a implementa drepturile copilului stipulate de Convenţie în viaţa de zi cu zi a copiilor din ţara noastră. Convenţia se baza pe cercetările derulate în timp, pe experimentele sociale nedorite care avuseseră loc fără a fi planificate, ale căror rezultate fuseseră evaluate şi care dezvăluiseră nevoile copilului pentru o dezvoltare sănătoasă. Cunoaşterea nevoilor copilului a condus la obligarea tuturor, prin lege, la respectarea şi satisfacerea acestor nevoi. Acest demers însă, dinspre cunoaştere spre lege, nu avusese loc şi în România¹⁶, iar Convenţia stipula respectarea unor nevoi ale copilului care nu erau vizibile pentru părinţi şi politicieni şi, în mare măsură, nici chiar pentru specialiştii români. Cu toate acestea, interesul superior al copilului era tot mai insistent invocat în cadrul politicilor sociale. În numele lui, s-a desfăşurat procesul intens de dezinstituţionalizare a copiilor internaţi în instituţii. Adeseori, fără o pregătire şi o susţinere adecvate, familiile erau căutate, găsite şi obligate să-şi reprimească copilul devenit de mult un străin pentru ele. În numele interesului superior al copilului, mamele care abandonau copiii la naştere sau în secţii de pediatrie erau căutate şi, dacă erau găsite, obligate să-şi primească copilul, fără un sprijin de specialitate care să supravegheze desfăşurarea procesului de includere a copilului în familia care l-a abandonat. Dacă privim din perspectiva unei reale cunoaşteri a nevoilor copilului pentru o dezvoltare sănătoasă, precum şi din perspectiva interesului superior al copilului, astfel de măsuri nu sunt menite să asigure copilului mediul iubitor şi sănătos de care are nevoie pentru o bună dezvoltare. Se continua o practică a prezervării familiei deşi se invoca interesul superior al copilului. Această practică poate fi văzută ca o dovadă că nu se admitea faptul că anumiţi părinţi, oricât de mult sprijin ar primi, nu vor putea niciodată să devină suficient de buni pentru a crea mediul iubitor, prevenitor şi stabil de care are nevoie copilul. Putem vedea acest lucru ca plasându-se în logica comunistă dezvoltată de regimul ceauşist: nu există cetăţeni cu probleme, nu avem nevoie de sprijin de specialitate, toată lumea poate face faţă tuturor responsabilităţilor. Dar ne aflăm atunci într-o dilemă majoră a sistemului de protecţie a copilului: pe cine protejăm? Copilul sau familia? Sau, mai grav: copilul sau principiile unei mentalităţi tradiţionaliste? Copilul sau imaginea ţării? Promovăm dreptul copilului la supravieţuire şi dezvoltare, sau dreptul familiei, impus uneori abuziv, de a-şi păstra copilul chiar şi în condiţiile în care acesta este sacrificat? Deşi par astfel, întrebările acestea nu sunt retorice. Practica arată că am avea nevoie de mai mulţi specialişti în dezvoltarea copilului, de mai multe servicii de specialitate, de psihoterapeuţi pentru familie, dar şi de avocaţi ai copilului, capabili să apere cu argumente ştiinţifice interesul superior al copilului. Uneori, interesul copilului nu este să rămână cu o familie în care părinţii nu-l doresc şi nu sunt capabili să-şi asume responsabilitatea creşterii lui. La 23 de ani de la căderea regimului comunist, sistemul de protecţie a copilului continuă, în anumite cazuri, să menajeze drepturile părinţilor în detrimentul interesului superior al copilului (cel mai adesea, invocându-l!), iar pentru copiii cu măsuri speciale, care intră în sistemul de protecţie, se urmăreşte mai degrabă reîntoarcerea în familia biologică decât căutarea unei familii adoptive care să-i asigure permanenţa, continuitate şi dragoste. Nici măcar pentru adolescenţii aflaţi în sistemul de protecţie, intervenţia nu se face în ideea de a le sprijini autonomia şi căutarea identităţii, ci tot în ideea reintegrării în familia biologică. Stănciulescu (2010) consideră că, în ceea ce priveşte protecţia copilului, putem identifica trei linii majore în mentalitatea românească şi în atitudinile politice faţă de copii: protecţia-instrumentalizare, protecţia-sentimentalizare şi integrarea familială şi societală a copilului, cu un control formal şi informal redus asupra timpului, spaţiului şi activităţilor, în comparaţie cu ţările din vestul Europei. În cele de mai sus, atât protecţia în familie, cât şi cea din sistemul de protecţie a copilului în cazul copiilor separaţi de părinţii biologici sunt mai degrabă protecţii-instrumentalizare, în care copilul joacă rolul unui obiect căruia ceilalţi, statul, trebuie să-i ofere protecţie. Integrarea familială şi societală este frecvent invocată, dar realizarea ei nu se face din perspectiva copilului.

Abandonul şi adopţia copilului stârnesc în continuare emoţii prea vii şi rămân încă prea puţin dezbătute, cunoscute şi recunoscute. Dacă, în unele cazuri, abandonul copilului este de neevitat, adopţia ar trebui să fie un proces bine pregătit, cu servicii de calitate şi care să ofere sprijin de durată părinţilor adoptivi. Adopţia ar trebui să fie măsura preferenţială în astfel de situaţii. Toate măsurile luate pentru un copil abandonat, abuzat sau neglijat de familia sa naturală trebuie să aibă la bază planuri individualizate, construite din perspectiva interesului superior al fiecărui copil, ca fiinţă unică, demnă de respect, înzestrată cu potenţial, dar şi cu anumite vulnerabilităţi şi dotată de la naştere cu dreptul la fericire. Ni se pare nimerit să încheiem această secţiune care susţine că uneori abandonul copilului este preferabil rămânerii copilului în familia biologică cu un citat care afirmă existenţa rezilienţei copiilor: „Există copii care, în ciuda expunerilor la multipli factori de risc, nu vor manifesta consecinţele negative bine cunoscute. Desigur, pe măsură ce factorii de risc se cumulează, probabilitatea unei ieşiri pozitive se reduce considerabil” (Garmezy, 1993, p. 129).

I.7. O sinteză a capitolului de faţă

Abandonul copilului este rezultatul unei manifestări comportamentale a părinţilor, adulţi, care apare în ochii majorităţii adulţilor din societate ca fiind aberantă, anormală. Simbolic privit este un gest de sinucidere al părintelui. Când privim abandonul copilului astfel, ne centrăm pe adultul sau adulţii care abandonează copilul. Din cauza gestului lor de a-şi abandona copilul, ei sunt consideraţi o categorie care iese din normal, comparativ cu majoritatea copleşitoare a părinţilor. Astfel este uşor să-i vedem ca pe nişte criminali şi să-i tratăm în acest fel. Întrebarea care se pune însă este: tratând astfel părinţii care abandonează, servim oare interesul superior al copilului? Aceasta nu este o întrebare retorică, ci o invitaţie de a regândi atitudinea faţă de părinţii care abandonează şi copilul abandonat. Atitudinea se sprijină pe cunoştinţele pe care le avem cu privire la abandonul copilului ca fenomen social. Cu cât ştim mai mult, cu atât putem să privim lucrurile fără temeri şi liberi de prejudecăţi. Astfel vom putea găsi soluţiile cele mai adecvate, în interesul superior al copilului, pentru fiecare caz în parte, dar şi la nivelul politicilor sociale şi al legilor. Lipsa de perspective teoretice în abordarea acestui fenomen social extrem de complex şi dramatic ne face prizonieri ai prejudecăţilor conţinute în mentalitate. Abandonul copilului reclamă atât măsuri care vizează sănătatea fizică şi mentală a copilului cât şi măsuri de protecţie socială, iar cele două tipuri de măsuri sunt inseparabile: conlucrează la asigurarea dezvoltării copilului şi, în mod implicit, exprimă orientarea interesului societăţii spre copil. Teoriile care asigură fundamentul pentru înţelegerea fenomenului de abandon şi asumarea celor mai adecvate măsuri pot fi împărţite în trei categorii ample (Avan, Kirkwood, 2010):

1)   teorii descriptive, centrate pe copil, pe dezvoltarea sa. Acestea sunt importante deoarece stabilesc anumite norme, în baza cărora se pot evalua diferenţele în dezvoltarea copilului. Dar sunt teorii care pierd din vedere factorii de risc sau pe cei de protecţie;

2)   teorii bazate pe constructe psihologice bine cunoscute, aşa cum sunt marile teorii: psihanaliza, teoria piagetiană cu extindere în dezvoltarea gândirii morale, neopsihanaliza; conceptele acestor teorii sunt importante pentru înţelegerea persoanelor implicate, dar, în general, nu au o perspectivă care să vizeze întreaga viaţă a individului şi sunt mai puţin eficiente în intervenţii sau în cercetări de anvergură;

3)   teoriile contextuale, dintre care cea mai largă aplicabilitate o are teoria ecosistemică a lui Bronfenbrenner (1986); fiecare dintre cele cinci nivele conceptuale succesive ale unei societăţi afectează în mod specific copilul care se află în permanentă interacţiune cu factorii socioeconomici grupaţi la aceste nivele. „Această vizualizare explicită a mediului social ne oferă multiple posibilităţi pentru a examina şi modifica practicile de îngrijire a copilului” (Avan, Kirkwood, 2010, p. 391). Abordarea teoretică a lui Bronfenbrenner ne permite să vedem în acelaşi timp: procesele care se petrec, persoanele implicate, contextul dat şi timpul specific când se petrec evenimentele. De asemenea, ne obligă să ţinem seama simultan de condiţiile economice, sociale şi politice. Perspectiva contextuală asupra abandonului ne prilejuieşte identificarea resurselor sociale şi a interacţiunilor determinante în dezvoltarea copilului, atât la nivel familial, cât şi la nivelul comunităţii şi societăţii. Astfel vor putea fi identificate soluţii eficiente, multisectoriale, integrate care să vină în sprijinul familiei expuse riscului de a abandona, dar şi al copilului abandonat. Interesul superior al copilului trebuie să primeze la oricare dintre nivelele succesive din paradigma lui Bronfenbrenner. La nivel macrosocial, aceasta înseamnă construirea unei culturi centrate pe copil. Copilul va fi astfel o preocupare a întregii societăţi, vizibilă în politicile sociale, în legi şi reglementări, în atitudinile şi preocupările politicienilor şi administratorilor, precum şi în atitudinea de respect faţă de copii – faţă de toţi copiii, nu doar faţă de copiii proprii, ai oricărui cetăţean adult. La nivel exosistemic, înseamnă asigurarea locurilor de muncă pentru familii, a serviciilor care să vină în sprijinul părinţilor care lucrează, ca şi al părinţilor care nu se mai simt capabili să facă faţă rolului parental, având nevoie de măsuri de protecţie socială şi sprijin. În mezosistem sunt locurile şi serviciile unde copilul precum şi ceilalţi membri ai familiei, când ies din familie, interferează cu vecinii, prietenii, şi colegii de aceeaşi vârstă. În microsistem, în familie, nevoile copilului pentru o dezvoltare sănătoasă trebuie cunoscute de către părinţi. Trebuie ca educaţia parentală să fie disponibilă pentru părinţii dornici de a fi părinţi cât mai buni, educaţie cu privire la nevoile copilului, dar şi cu privire la ceea ce înseamnă, pe verticală şi pe orizontală, interacţiuni sănătoase. Teoria ataşamentului este cadrul de referinţă al adecvării acestor interacţiuni, precum şi al explicării consecinţelor ontologice ale interacţiunilor. Întreaga noastră viaţă decurge şi depinde de calitatea acestor interacţiuni: cu cei din generaţia noastră, cu partenerul de viaţă, cu fraţii, surorile, prietenii, colegii (interacţiuni orizontale), precum şi cu copiii noştri, cu părinţii şi bunicii noştri, cu alte persoane semnificative (interacţiuni verticale). Suma acestor relaţii ce determină calitatea vieţii noastre este capitalul nostru social. Lansat la începutul secolului trecut, „capitalul social” este un concept care a beneficiat de o atenţie sporită în ultimii ani. Importanţa lui este raportată la buna funcţionare a familiei, dar şi la buna integrare şi funcţionare a copilului în afara familiei, în comunitate, mai ales în şcoală. Fukuyama (2005) subliniază că principala componentă a capitalului social este încrederea. În viziunea sa, capitalul social este un element determinant al bunăstării şi dezvoltării economice a unei societăţi. Uneori, acesta poate juca un rol mai important decât capitalul economic. Teoria ataşamentului, prezentată în capitolul următor, ne va face să înţelegem mai bine efectul interacţiunilor în vieţile noastre şi, mai ales, ale copiilor. De asemenea, ne va ajuta să înţelegem abandonul copilului ca fenomen social.

1. National Scientific Council on the Developing Child (2010).

2. Decretul nr. 770 din noiembrie 1966, „Pentru Reglementarea Întreruperii Cursului Sarcinii”.

3. Dreptul de a solicita avortul îl aveau doar: femeile cu vârste de peste 40 de ani, cele cu 4 copii în îngrijire, cu boli ereditare transmisibile severe, cu boli fizice, psihice sau senzoriale severe cărora sarcina le periclita viaţa şi femeile ale căror sarcini erau consecinţa unui incest sau viol.

4. Există o creştere constantă a ratei mortalităţii maternale la 100.000 de naşteri vii, din 1970, când este de 116, până în 1989, când este de 171. în 1989, 87% dintre mamele care mor în jurul naşterii, mor din cauza avortului.

5. Copiii născuţi în primii ani (1967, 1968) după decretul privind interzicerea avorturilor au fost numiţi „decreţei”. Majoritatea erau nedoriţi de către părinţi şi adeseori născuţi în urma unor încercări neizbutite de avort. Personalul didactic susţinea că erau recognoscibili în comparaţie cu generaţiile anterioare de copii.

6. Anuarul Statistic al RSR (www.copii.ro).

7. Un aspect al înăspririi era creşterea limitei de vârstă a mamelor care puteau solicita avortul, conform noilor măsuri, la 45 de ani.

8. Sintagma larg cunoscută aplicată copiilor nedoriţi de părinţi era: „statul l-a făcut, statul să-l crească!”.

9. Existau instituţii în care erau internaţi peste 400 de copii.

10. Aceasta era în cel mai bun caz de 1/30.

11. Chiar şi acum, în 2013, România este ţara cu rata cea mai ridicată de abandon al copilului la nivelul Uniunii Europene.

12. Effects on Migration: Children left at home. Risks and solutions, 2008, www.soros.ro (accesat: noiembrie 2010).

13. National Scientific Council on the Developing Child (2010).

14. International Society for Prevention of Child Abuse and Neglect (ISPCAN).

15. Semnarea Convenţiei s-a făcut în septembrie 1990, la New York, de către preşedintele în funcţie, Ion Iliescu.

16. În România, în 1974, studiile în psihologie fuseseră întrerupte, locuri de muncă pentru psihologi nu se mai găseau. Asistenţa socială avusese aceeaşi soartă cu câţiva ani mai devreme. Comunismul nu putea avea decât indivizi fericiţi care nu au nevoie de asistenţă sau psihoterapie. Psihologia din România nu a avut evoluţia firească, paralelă cu psihologia din lumea vestică (Ionescu, Muntean, 2011). Copilul ca persoană, nevoile lui pentru o dezvoltare normală, ce înseamnă o familie adecvată creşterii copilului erau concepte necunoscute.