Dave Metz, Crossing the Gates of Alaska. One Man, Two Dogs. 600 Miles Off the Map

Copyright © Dave Metz, 2010

All rights reserved

© 2015 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5716-2

ISBN PDF: 978-973-46-5717-9

ISBN print: 978-973-46-5521-2

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă: © Dreamstime.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

DAVE METZ (născut în Roseburg, Oregon) a început încă din adolescenţă să exploreze pădurile din statul său, însoţit de unu sau doi câini. Pasionat de natură, a călătorit cu caiacul sau pe jos prin Alaska, Perú, Brazilia şi Borneo. Studiază mamiferele şi prezervarea culturilor indigene în pădurea ecuatorială, face călătorii de explorare şi de supravieţuire în sălbăticie. În prezent lucrează ca biolog pentru Oregon Department of Fish and Wildlife.

Această carte îi este dedicată tatălui meu.

Mulţumiri

Această carte a izvorât din suflet. Am dat frâu liber gândurilor şi emoţiilor, ceea ce a constituit o provocare la fel de mare ca aventura în sine. Le sunt extrem de recunoscător tuturor celor care m-au sprijinit pe parcursul călătoriei mele în Alaska, precum şi celor care m-au ajutat să scriu această carte.

Le mulţumesc de asemenea lui Kate Epstein, agenta mea, care şi-a dat seama imediat de potenţialul cărţii, precum şi editoarei Amy Pyle pentru atitudinea sa pozitivă, pentru amabilitate şi pentru efortul depus în vederea transformării manuscrisului meu într-o carte. Îi mulţumesc lui Bob Birkby pentru vastele sale cunoştinţe privind călătoriile în sălbăticie pe care mi le-a împărtăşit şi pentru sfaturile pe care mi le-a oferit atunci când am efectuat revizuirea finală a manuscrisului.

Le sunt recunoscător familiei şi prietenilor. Le mulţumesc părinţilor mei, Valerie Metz şi Darrel Metz, care au fost întotdeauna înţelegători şi care mi-au acordat libertatea de care am avut nevoie în tinereţe. Îi mulţumesc fratelui meu mai mare Mike Metz pentru numeroasele sale cunoştinţe despre schi şi drumeţii şi pentru că, atunci când aveam şaisprezece ani, m-a luat cu el într-o excursie cu rucsacul în spate prin statul Oregon. Le mulţumesc fratelui meu Rick Metz şi fiului său Michael Metz pentru sprijinul pe care mi l-au oferit în timpul călătoriei mele, asigurându-mi hrana. M-am putut baza mereu pe pachete enorme cu mâncare trimise de ei în fiecare oraş prin care am trecut. Mulţumiri fratelui meu Steve Metz pentru că mi-a asigurat întotdeauna un acoperiş deasupra capului şi pentru că mi-a îngăduit să-mi las maşina pe aleea din faţa casei lui de fiecare dată când am plecat la drum. Îi mulţumesc lui Jeff Cordell, un excursionist neobosit care ne este ca un al cincilea frate. A crezut în mine de la bun început, acum douăzeci şi cinci de ani, şi întotdeauna mi-a încurajat stilul de viaţă nomad şi modest, ca şi cum ar fi fost demn de admiraţie. Îi mulţumesc mai ales prietenei mele Julie Firman pentru nepreţuitul ajutor pe care mi l-a oferit în expediţie şi la redactarea cărţii de faţă. Fără ea aceste două proiecte nu ar fi fost posibile.

Mai sunt câteva persoane cărora le datorez mulţumiri: lui Don Hudrick pentru feedbackul încurajator pe marginea primei variante a manuscrisului, lui Frank Hagan pentru perechea veche de schiuri de telemark pe care am folosit-o în prima jumătate a expediţiei şi lui Bob şi Wandei Firman pentru scrisorile de încurajare trimise de-a lungul călătoriei mele.

M-au ajutat de asemenea câţiva oameni din Alaska, ale căror nume nu mi le amintesc pe toate. Trebuie să le mulţumesc extraordinarului pilot din Kotzebue pentru priceperea cu care mi-a aruncat din avion, de-a lungul râului Noatak, pachete cu mâncare ce mi-au salvat viaţa, precum şi bărbatului care pescuia la copcă în Golful Hotham şi care, cu generozitate, mi-a dat să mănânc un peşte de aproape optzeci de centimetri. Îi mulţumesc şi lui Glenn din Kiana, care s-a oferit să vină să mă ia cu snowmobilul lui în cazul în care aş fi avut nevoie de ajutor.

Totodată, trebuie să le mulţumesc tuturor celor din Alaska care mi-au sărit în ajutor, precum şi celor care îmi vor citi povestea.

În timpul călătoriei mele am ţinut jurnale în care am încercat să consemnez totul cu cât mai mare acurateţe. Ştiu însă că ceea ce mie mi se poate părea dificil ar putea să nu reprezinte deloc o povară pentru altcineva, iar ceea ce este uşor pentru mine poate fi chinuitor pentru altcineva. Am scris această carte aproape în întregime din perspectiva mea. Nu am vrut să exagerez niciunul dintre pericolele prin care am trecut, dar nici să le diminuez importanţa. Am vrut ca, citind această carte, oamenii să ştie la ce să se aştepte dacă se vor hotărî vreodată să viziteze sălbatica Alaska.

Le mulţumesc, de asemenea lui Jimmy şi lui Will. Nu sunt sigur dacă ei înţeleg că le mulţumesc, însă jovialitatea şi vioiciunea lor sunt contagioase şi mă binedispun în fiecare zi. Trebuie să îl amintesc şi pe dragul meu Jonny. Amintirea lui va rămâne veşnic vie.

Prolog

Stau împreună cu cei doi câini ai mei pe un dâmb ce îmi ajunge până la brâu, în mijlocul unei trecători dezolante şi bătute de vânturi din inima lanţului muntos Brooks. Nemărginirea ţinutului îmi taie răsuflarea şi mă întreb cum voi supravieţui cu atât de puţină mâncare. O bună parte din zăpada care s-a aşternut peste această regiune s-a topit recent, iar pământul saturat e acoperit de o reţea întreagă de iazuri şi pârâiaşe care se revarsă peste tot în jur. Privesc în depărtare, spre nord-est, de-a lungul văii râului Killik. Se întinde aproape în linie dreaptă, pe o distanţă care ar putea fi parcursă în patru zile, apoi îşi schimbă direcţia spre nord, după care dispare printre munţii stâncoşi. Apoi valea îşi revarsă apele peste vasta câmpie arctică.

În spatele meu, curge spre sud râul Alatna. Dacă aş merge trei zile fără oprire în acea direcţie, aş ajunge la marginea pădurii de molizi care acoperă o bună parte din sudul Alaskăi. Dacă aş pleca acum, cât încă am mâncare, aş putea ajunge în satul Alatna, situat la 60 de kilometri în josul râului. Poate voi reuşi chiar să-mi construiesc o plută şi să merg pe râu.

E o decizie grea. Drămuirea mâncării din rucsac şi cele opt ore de mers pe zi m-au slăbit foarte mult. Cu toate acestea, în loc să mă îndrept spre sud, spre un ţinut mai blând, plin de flori şi acoperit de iarbă verde, aleg să menţin ruta iniţială spre nord. În linie dreaptă, distanţa faţă de satul Anaktuvuk Pass este de aproximativ 130 de kilometri. Va trebui să străbat o zonă lipsită de copaci şi atât de expusă, încât simt că vântul ar putea să mă ia pe sus şi să mă poarte deasupra celor mai îndepărtaţi munţi. Mă înfior uitându-mă la trecătorile primejdioase pe care le-am lăsat în urmă. Sunt ameninţător de abrupte şi de stâncoase, încât prefer să nu întârzii asupra lor. Am de ales între a merge mai departe şi a muri de foame.

Pe măsură ce străbat acest ţinut ostil, îmi simt corpul epuizat. Trebuie să înconjor munţi, să traversez strâmtori, să ocolesc mlaştini, să-mi croiesc drum printre noiane de tufişuri şi să blestem kilometrii întregi de smocuri de iarbă pe care păşesc zi după zi. Mi-au mai rămas de mâncare doar câteva boabe de linte şi câţiva fulgi de ovăz. Asta e tot pentru încă aproximativ douăsprezece zile de mers dacă nu fac niciun popas. Extenuarea fizică se va instala rapid în ultimele zile, când corpul meu sleit va căuta din răsputeri energie cu care să se alimenteze.

Am plecat din Kotzebue pe 26 martie, în urmă cu aproximativ şaizeci de zile. Mi-am început călătoria într-o sanie trasă de câini. Am traversat Golful Hotham, apoi am urcat pe râul Kobuk spre satul Ambler. De aici am urmat cursul râului Ambler şi am schiat până la izvoarele lui. Mi-am abandonat sania şi schiurile, după care am traversat pe jos ultima trecătoare către râul Noatak. De aici am străbătut un alt lanţ muntos până la râul Alatna şi am mers până la izvoarele lui. Aşa am ajuns în locul în care mă aflu acum şi mi-e îngrozitor de foame. Le dau cea mai bună parte din mâncare câinilor şi încă nu am luat în calcul posibilitatea de a chema ajutoare. Intenţia mea este să merg în continuare spre est până în satul Anaktuvuk Pass, să-mi fac provizii, iar apoi să merg pe autostrada Dalton până în oraşul Wiseman. Însă acum sunt din ce în ce mai deznădăjduit de foame şi de extenuare. Teama de inaniţie planează necontenit asupra mea şi încep să îmi dau seama ce moarte cumplită ar fi.

Terierii mei Airedale, rasa pură cu picioare lungi, se încurajează unul pe celălalt. Sunt fraţi şi au doar un an. Am la mine o puşcă de vânătoare ruginită în care au mai rămas două cartuşe. Nu mi-am propus să vânez, dar nici nu mi-am închipuit că voi muri de foame, aşa încât, atunci când zăresc un iepure de-a lungul cursului inferior al râului Killik, devin agitat. Dezleg curelele rucsacului şi îl las să cadă lângă mine. Dau drumul câinilor pentru prima oară după multe zile. Aceştia o zbughesc numaidecât luând urma iepurelui pe malul împovărat sub sălcii. Nu e nevoie să-i aţâţ, pentru că au vânătoarea în sânge. Ştiu că iepurele va tot face cale întoarsă până când va obosi. Mă îndepărtez de sălcii îndreptându-mă spre un banc de nisip pietros de unde văd mai bine ţărmul. Iepurele se întoarce de câteva ori, însă nu reuşesc să-l ochesc cum trebuie. Sunt convins că terierii mei nu îi vor pierde urma; nici apa nu-i împiedică să facă asta.

După câteva ture de acest fel, iepurele se opreşte în cele din urmă lângă o tufă, fără să-şi dea seama că sunt aproape. Ridic uşor puşca până când cătarea din vârful ţevii se află pe aceeaşi linie cu trunchiul iepurelui şi trag. Împuşcătura răsună de-a lungul văii, iar iepurele cade la pământ. Alerg spre locul cu pricina şi, pentru că mi-e o foame de lup, prada îmi provoacă o bucurie de nedescris. O jumătate de oră mai târziu vânăm un alt iepure. Câinii îşi merită din plin răsplata. Astă-seară vom avea ce mânca.

A doua zi dimineaţă îmi abandonez puşca lângă nişte sălcii. Fără gloanţe nu e decât o bucată inutilă de lemn şi oţel pe care nu o pot căra cu mine. Trebuie să-mi uşurez povara. Trebuie să înaintez mai rapid. Nu pot rămâne în locul ăsta. Nimeni nu trece pe aici, iar hrana e puţină. De când am plecat din Ambler, în urmă cu aproape patruzeci de zile, nu am mai văzut picior de om. Măcar m-am mai întremat şi reuşesc să mă joc puţin cu câinii. După această pauză, scot din rucsac lintea şi ovăzul şi le cercetez cu atenţie. Adun pachetele şi ard toate ambalajele în plus. Apoi separ porţia mea de cea a câinilor şi pun mâncarea cu grijă în patru pungi de plastic. Fiecare dintre noi va avea parte de o porţie mică pe zi, dar cel puţin vom mânca ceva. În ultima zi cred că vom împărţi toţi trei o cană şi jumătate de linte, cea din urmă fărâmă de mâncare.

Îmi pun rucsacul în spate, îmi prind curelele şi leg câinii de cureaua care îmi încinge pieptul, astfel încât să nu alerge în voie şi să consume mai multă energie decât ar trebui. Privesc în urmă spre cursul superior al râului Killik; nu văd însă de unde izvorăşte. Totuşi, văd destul de clar trecătoarea pe care am străbătut-o. Mă întorc şi privesc înainte. Pornesc la drum încrezător, ştiind că, indiferent ce se va întâmpla, voi continua să merg până ce mă voi prăbuşi şi nu mă voi mai putea ridica de jos. După douăzeci de minute schimb complet traseul, îndreptându-mă spre golful Easter, de unde scrutez orizontul cu reverenţă şi oarecare teamă. Sunt impresionat de grandoarea lui, dar mă nelinişteşte gândul că nu îl voi putea traversa. Ţinutul e vast şi superb în pustietatea lui. Soarele se află deja pe cer, deasupra piscurilor golaşe şi a tundrei ce pare desprinsă dintr-o lume diferită, gigantică. Păşesc în continuare hotărât, pe câmpia acoperită de smocuri de iarbă şi în golul sălbatic de dincolo de ea. Le spun câinilor pentru a-i îmbărbăta: „Vom izbuti, căţeluşilor. Vom izbuti”.

Aproape de Paradis

Drift Creek Wilderness se apropie de imaginea paradisului mai mult decât orice alt loc din lume. Este un petic de pădure tropicală străveche din lanţul muntos Coast din Oregon, situat la aproximativ 15 kilometri de ocean. Pădurea este învăluită mereu în ceaţă şi străbătută de un aer rece. Sunt atras aici de copacii imenşi care ascund urmele întretăiate ale animalelor ce mişună prin întreaga pădure. Îmi place să le urmăresc, ca şi cum aş face parte din ceva măreţ, ceva ce nu reuşesc să înţeleg pe deplin. Aerul străvechi al locului răscoleşte în mine cele mai lăuntrice senzaţii şi gânduri. În oraşe, acestea-mi sunt înăbuşite, dar ies la suprafaţă atunci când trebuie să supravieţuiesc în inima pădurii. Nu ştiu exact de unde izvorăsc şi de ce apar, dar îmi creează o stare de exaltare, în perfectă armonie cu propriul corp şi cu lumea din jur, ca şi cum locul meu este în sălbăticie.

Cedri şi brazi uriaşi, cu diametrul de câţiva metri, domină, aidoma unor catedrale maiestuoase, râpele şi crestele muntoase din jur. Arini roşii înfloresc în locurile în care solul a fost afânat, iar crengile lor căzute pot fi folosite ca beţe de drumeţie. Îmi place să mă servesc de ele la ieşirea din valea pârâului, în drum spre casă, şi să le înapoiez naturii atunci când mă apropii de sfârşitul traseului. În depresiune cresc de asemenea arţari cu frunza lată, iar nenumărate alte plante încolţesc în jurul lor. Aceşti copaci sunt adesea acoperiţi de un strat de muşchi atât de gros, încât abia dacă li se mai vede scoarţa. Uneori, când plouă, mă adăpostesc sub crengile lor mari, pe covorul de frunze uscate şi moi.

Oplopanax Horridus¹ atinge aici şi doi metri, priindu-i locurile umbroase de sub frunzişul copacilor. Pentru băştinaşi acest arbust era odinioară o importantă plantă medicinală. Fructele lui mici şi roşii, sub forma unui mănunchi piramidal, îi dau un aspect aparte. Deşi am grijă să nu mă înţep în spinii de pe tulpini atunci când trec pe lângă ele, de obicei tot mă aleg cu câţiva.

În iunie, când murele pitice sunt deja de mărimea unor mingi de ping-pong, încerc să ajung la ele înainte ca urşii negri americani să le mănânce pe toate. Rădăcinile ferigilor şi frunzele verzi de măcriş pot asigura subzistenţa iarna, când alte plante se găsesc mai greu, însă nu ţin prea mult de foame. În plus, e nevoie de mult efort pentru a scoate din pământ ferigile, iar măcrişul conţine un acid care, dacă mănânci prea mult, provoacă dureri de stomac, la fel cum se întâmplă şi cu merele verzi. Toamna gălbiorii împestriţează solul pădurii, însă sunt greu de observat de la distanţă, adesea confundându-se cu nişte frunze portocalii uscate. Cu timpul, ochiul învaţă să-i repereze cu uşurinţă.

Unele specii de plante şi animale din Drift Creek sunt atât de otrăvitoare, încât ingerarea unei cantităţi foarte mici înseamnă moarte sigură. Un exemplu este orbalţul. Fructele lui de un roşu aprins şi strălucitor sunt inconfundabile, dar aproape niciun animal nu se atinge de ele, nici măcar urşii, deşi par cărnoase şi la fel de îmbietoare ca legendarele fructe din Eden. La rândul lor, salamandrele cu pielea aspră, care conţin acelaşi tip de otravă ca aceea produsă de gonadele peştelui fugu, sunt atât de periculoase, încât trebuie să te speli pe mâini după ce intri în contact cu ele. Primăvara şi toamna, odată cu venirea ploilor reci, amfibienii devin mai activi, în special salamandrele. Trebuie să am grijă să nu calc pe ele atunci când traversează pădurea în ritmul lor somnolent.

Mii de raci-de-râu portocalii se târăsc pe fundul pârâului, aidoma unor titani în miniatură, iar ratonii îi pândesc de-a lungul apei. Ratonii pot fi adesea văzuţi îndepărtându-se şi lăsând în urma lor, pe fundul pârâului, grămezi de resturi din carapacea racilor. Păstrăvii trăiesc în zonele adânci şi înspumate ale pârâului, iar somonii Chinook sunt aduşi toamna de curenţi pentru a-şi depune icrele, după care mor. E incredibil cum nişte peşti atât de mari pot înota într-un pârâu atât de mic. Iar după ce mor, resturile lor în putrefacţie revigorează solul, făcându-l şi mai rodnic.

Am petrecut multă vreme în Drift Creek, aşa încât nu mai am nevoie de hărţi sau de lanterne pentru a şti pe unde merg. Uneori, la sfârşitul zilei, când se lasă seara şi mai am câţiva kilometri până la capătul unui traseu, reuşesc să mă orientez graţie memoriei şi sunetelor, chiar şi atunci când nu merg pe o rută cunoscută. În astfel de situaţii cobor de-a lungul crestei muntoase din sud, traversez pârâul, după care îmi urmez traseul până la limita nordică a sălbăticiei. Apoi mă îndrept spre pârâul Trout, croindu-mi drum prin vegetaţia deasă, ocolind cu băgare de seamă viţa-de-vie şi buştenii care îmi ies în cale. Uneori, dacă nu s-a întunecat încă, mă opresc pentru a mă căţăra într-un copac înalt şi drept ca să văd unde mă aflu şi ca să-mi solicit puţin muşchii spatelui şi picioarele. Drift Creek Wilderness este un loc potrivit pentru a-ţi testa limitele şi pentru a învăţa cum să te descurci în sălbăticie. Îmi plac nespus de mult drumeţiile făcute acolo. Obişnuiam să-l iau cu mine şi pe Jonny, câinele meu, şi înaintam amândoi prin umbra verde a vegetaţiei luxuriante ca şi cum am fi fost uşori ca nişte fulgi; ni se părea că nimic nu ne poate sta în cale.

Mi-e dor de Jonny. A murit în braţele mele, în urmă cu doi ani, în timp ce încercam să ies din Drift Creek. Multe dintre amintirile legate de el mi s-au şters din memorie, aşa cum se întâmplă cu trecerea timpului. Există însă o amintire pe care mă străduiesc să o păstrez vie pentru a nu-l uita. Hoinăream pe dealurile împădurite din spatele casei, aşa cum făceam în fiecare zi. Pe atunci avea zece ani şi eram aproape de nedespărţit de când era doar un căţeluş. Mergea pe lângă mine cu picioarele lui deşirate şi puternice, privindu-mă intens cu ochii lui căprui pătrunzători. Spre deosebire de cei mai mulţi câini, care evită contactul vizual, Jonny se uita în ochii tăi fără şovăială şi fără nicio urmă de nesiguranţă, ca şi cum voia să-ţi citească gândurile. Ştiind că viaţa câinilor nu este lungă, am vrut să fiu sigur că acea imagine îmi va rămâne pentru totdeauna întipărită în minte. Era o imagine care îi capta privirea intensă şi felul de a fi, încă în formă la vârsta sa. Părea că zâmbeşte, cu fălcile lui pe jumătate căscate şi dând mereu din coadă. Ştiam că nu trebuie să-l uit. Un astfel de câine îţi apare în cale doar o dată în viaţă. Nu-mi puteam îngădui să-l dau uitării.

Jonny a fost alături de mine în toţi anii în care am locuit în Portland. Ne plimbam şi alergam împreună prin munţi şi păduri. Uneori făceam primii kilometri pe bicicletă, iar Jonny mergea pe lângă mine, după care îl duceam înapoi în curte pentru a-mi putea continua drumul. Plecam în excursii de câte o săptămână, în apropiere, dar am fost şi în călătorii mai lungi. Când Jonny avea doi ani, am fost o lună în vestul Alaskăi, iar când avea trei ani, am vâslit într-un caiac în josul râului Yukon. L-am lăsat să stea într-o scobitură pe care am făcut-o cu un fierăstrău în partea din faţă a caiacului. Am făcut câteva excursii şi în Idaho, traversând cu maşina estul uscat al statului Oregon în luna august, când nopţile sunt calde şi înstelate. Întotdeauna mi-am imaginat că, înainte ca Jonny să fie prea bătrân, vom face împreună marea noastră călătorie în Gates of the Arctic National Park. Este o regiune uriaşă care acoperă o bună parte din vestul Alaskăi şi din lanţul muntos Brooks, iar pentru a o traversa ai nevoie de tărie sufletească şi de timp. Când Jonny avea opt ani, am reuşit într-adevăr să străbatem Alaska cu maşina timp de două luni. Urma să rămânem în pădure pe timpul verii şi eventual să ne instalăm acolo o tabără în vederea unor viitoare explorări. Nu am reuşit însă să pornim în marea noastră călătorie. În anul acela, pe când el avea zece ani, aveam de gând să las totul şi să străbat Gates of the Arctic, dar Jonny s-a îmbolnăvit. Timp de o lună s-a mai întremat, însă în timpul călătoriei din Drift Creek a suferit un acces de pancreatită. A avut hemoragie internă şi a murit două ore mai târziu, când am ajuns pe ultima creastă muntoasă, dincolo de care începea traseul.

Trei zile am fost în stare de şoc, aşa cum se întâmplă atunci când pierzi un prieten. Nu puteam mânca, stăteam şi mă uitam întruna pe fereastră, suspinând de fiecare dată când inspiram adânc. Jonny mi-a fost alături în clipele de singurătate, când prietenii apropiaţi sau familia nu erau lângă mine – de pildă, când locuiam într-un apartament îmbâcsit şi aveam o slujbă plictisitoare la o linie de asamblare. Produceam semiconductoare pentru computere într-o companie coreeană care îşi trata angajaţii ca pe nişte cetăţeni de mâna a doua. Uram să merg acolo zi de zi, pentru că munca pe care o făceam mi se părea lipsită de sens şi nu contribuia în niciun fel la îmbunătăţirea situaţiei în care se aflau regiunile sau animalele sălbatice şi îmi ocupa tot timpul, nemaiputând călători oricând voiam. Clădirea mare şi sordidă nu avea ferestre ca să admir peisajul în timp ce lucram, ceea ce mă împiedica să visez la păduri îndepărtate şi culmi neexplorate. Nu auzeam decât bâzâitul uniform al luminilor artificiale şi strălucitoare care atârnau deasupra capului meu douăsprezece ore pe zi. Mă simţeam ca un sclav uitat de lume, întemniţat şi condamnat să-şi ducă viaţa în monotonia apăsătoare a unei societăţi antropocentrice. Zi de zi păşeam pe un culoar lung din beton, cu balustrade din oţel rece, ca şi cum urma să fiu osândit de un stăpân draconic. Înaintam încet, cu capul plecat, târâindu-mi picioarele, aproape înfrânt psihic, ştiind că viaţa aceea însemna pentru mine o moarte sigură. Începusem să am atacuri de panică. Totuşi, mergeam la muncă de bunăvoie, pentru că nu ştiam cum altfel să-mi câştig existenţa.

Jonny aştepta toată ziua în apartamentul meu posomorât să mă întorc de la muncă. Era mereu zglobiu. Cred că era starea lui naturală. Zelul şi energia lui mi-au servit drept exemplu. Voiam să fiu ca el: fericit, lipsit de griji şi gata să trec din prima peste cele mai mari obstacole. Credeam că voi reuşi acest lucru dacă vizitam cele mai îndepărtate colţuri ale lumii.

După un an am renunţat pur şi simplu să mai lucrez la fabrica de computere. M-am mutat din apartament şi am plecat în Alaska împreună cu Jonny. Toţi colegii de serviciu mă întrebau ce aveam de gând să fac. Am inventat nişte motive banale, cum că voiam să-mi continui studiile sau că îmi găsisem un nou loc de muncă în Corvallis, îmi doream din tot sufletul să le spun că pur şi simplu aveam de gând să trăiesc, doar să trăiesc.

Eu şi Jonny nu am mai reuşit să facem acea excursie în Alaska, iar după moartea lui, câteva luni m-am simţit pierdut. De astă dată însă prietenii mei au fost alături de mine, iar puţin mai târziu m-am hotărât să adopt doi căţeluşi, de aceeaşi vârstă, ca să nu se simtă singuri. I-am trimis o scrisoare doamnei de la care îl luasem pe Jonny cu zece ani în urmă, dar scrisoarea mi-a fost returnată; pe plic scria cu litere stângace: „Această doamnă a murit”. Asta m-a făcut să mă gândesc şi mai mult la cât de fragilă e viaţa: viaţa oamenilor, a animalelor şi propria viaţă. Trebuia neapărat să mă concentrez asupra a ceea ce mă făcea fericit şi să ignor restul, indiferent de preţ. A trebuit să cumpăr căţeluşii de la alt crescător de animale. Am mers după ei împreună cu prietena mea Julie până în Doyle (California). I-am botezat Jimmy şi Will. Sunt din aceeaşi rasă, Airedale, ca Jonny, înalţi, spre deosebire de tipul American Kennel Club, o copie drăgălaşă, scundă a originalului. Jimmy şi Will sunt câini de vânătoare înalţi, aşa cum existau odinioară, puternici, plini de viaţă, care nu te cruţă într-o luptă doar pentru că eşti îmbrăcat frumos. Trebuie să fii pregătit să te joci cu ei atunci când intri în ţarcul lor, pentru că se vor năpusti asupra ta cu toată forţa şi te vor împinge din toate părţile cu capul. Li se pare amuzant.

Îi scoteam la plimbare în fiecare zi, iar în weekenduri plecam pe munte. I-am înhămat la bicicletă pentru a se obişnui să tragă o sanie. Mergeam cu maşina în Drift Creek şi vizitam adesea locul în care a murit Jonny. Pe măsură ce creşteau, am început să mă gândesc din nou la Alaska. Jimmy şi Will aveau să mă însoţească în locul lui Jonny.

Când eram copil hoinăream pe dealurile de lângă Roseburg, Oregon. Eram atras de pădurile de stejari şi de văile mici şi izolate din Ramp Canyon. O treime din viaţă mi-am petrecut-o probabil acolo. Era un loc fascinant pentru mine în tinereţe, cu multe tipuri de animale pe care le puteam observa şi despre care puteam învăţa – de exemplu, veveriţe cenuşii, cerbi, ratoni, şerpi neveninoşi şi brotaci. Întotdeauna aveam cu mine doi câini. Sălbăticia şi câinii merg mână în mână, deşi câinii nu prea mai seamănă cu strămoşul lor sălbatic, lupul. Nici eu nu prea mai semăn cu strămoşii mei sălbatici. Nu mă văd în sălbăticie fără câini; cu un câine nu mă simt niciodată singur.

Am pornit din Oregon spre Alaska la sfârşitul lui martie 2007, cu un Boeing 737. Jimmy şi Will au călătorit în cală. Din Anchorage ne-am îndreptat spre nord, admirând pe fereastră imensitatea albă ce îmi aluneca prin faţa ochilor. Alaska era încă prinsă în ghearele gheţii şi zăpezii. Vedeai numai alb în faţa ochilor şi începeam să îmi dau seama la ce mă înhămasem. În Nome, cât aşteptam pe pistă să se îmbunătăţească vremea înainte de a ne îndrepta spre Kotzebue, unul dintre piloţi ne-a comunicat că era posibil să ne întoarcem la Anchorage. Toţi pasagerii i-au auzit pe Jimmy şi pe Will urlând ca şi cum însăşi viaţa lor era în joc. Nu mai auzisem până atunci niciun câine urlând din cala unui avion şi am fost destul de impresionat de lătratul lor cu câţiva decibeli mai intens decât al unui câine obişnuit. Lătratul lor pătrunzător s-a dezvoltat de-a lungul vremii, adaptându-se cerinţelor vânătorii, şi nimeni nu îi poate opri când se pun pe urlat. Deşi joase, urletele lor pot fi auzite de la mare distanţă în pădure şi pot străbate cu uşurinţă pereţii de metal ai unei aeronave Boeing. Ştiam că Jimmy şi Will urlau uneori acasă doar pentru a saluta, însă acum mă întrebam cât de frig le era în cală. Am sperat că piloţii îi vor auzi şi îşi vor aminti că mai erau şi doi câini la bord. Îmi făceam griji pentru ei şi nu voiam să ne întoarcem la Anchorage doar pentru a face acelaşi zbor a doua zi şi a-i expune din nou la frig. Cât timp eram în avion nu puteam să am grijă de ei, dar odată ajunşi în Kotzebue aveam să fiu cu ochii pe ei şi să mă asigur că sunt zglobii şi că le este cald. În ciuda urletelor lor, am ştiut că vor rezista până la capăt, însă afară era frig, iar Jimmy şi Will le-au dat de înţeles tuturor de la bord că voiau să iasă din cală. O jumătate de oră mai târziu am decolat spre Kotzebue, aflându-ne la doar 160 de kilometri distanţă de locul în care aveam să ne începem călătoria în Alaska.

1. Arbust care creşte în pădurile tropicale de pe coasta de nord-vest a Oceanului Pacific (n. t.).