Ed Stafford, Naked and Marooned

Copyright © Ed Stafford 2014

Hărţi © Colwyn Thomas 2014

All rights reserved

© 2015 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5854-1

ISBN PDF: 978-973-46-5855-8

ISBN print: 978-973-46-5665-3

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă: © Discovery Channel

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

ED STAFFORD a fost căpitan în armata britanică pînă în 2002, după care a condus expediţii peste tot în lume. A lucrat alături de ONU în Afghanistan, unde a participat la organizarea primelor alegeri prezidenţiale. În august 2010 a devenit primul om care a străbătut pe jos întreaga lungime a fluviului Amazon, însoţit de un muncitor forestier pe nume Gadiel „Cho” Sánchez Rivera, călătorie care a durat mai bine de doi ani. În 2012, performanţa lui a fost inclusă în Guinness World Records. La Editura Polirom a mai apărut 860 de zile pe Amazon. O călătorie incredibilă (2015).

Lui Frederick.

Fără tine n-aş fi cunoscut-o pe mama ta.

Te iubesc, amice.

1

Supravieţuirea

Acum, cînd bîzîitul motorului se stinsese de mult, am străbătut plaja pînă în locul unde îmi fusese lăsată geanta plină cu echipamentul camerei de filmat, la umbra unui cocotier. M-am lăsat în genunchi pe nisip şi am deschis cele patru închizători solide din plastic. Geanta s-a deschis, dezvăluind singurele rămăşiţe de civilizaţie care-mi fuseseră lăsate: două camere de filmat, două camere frontale, o trusă medicală rudimentară (cu doar cîteva antibiotice şi un bandaj), un telefon prin satelit pentru urgenţe şi un dispozitiv de localizare prin GPS. Dacă am vrut vreodată să mănînc pentru a-mi potoli anxietatea, atunci ar fi fost momentul. Dar în cutie nu era mîncare, nu era absolut nimic care să mă ajute să supravieţuiesc.

Am intrat „pe pilot automat” şi am încercat să stăpînesc situaţia făcînd un lucru asupra căruia îmi puteam exercita controlul. Pe cînd montam camerele, mi-am dat seama imediat de prima mea omisiune. Nu aveam de ce să prind lavaliera wireless cu emiţător. Eram gol puşcă! „E ridicol, nu-i aşa? Deja încep să intru în panică din cauza unor prostii.”

Am încercat să glumesc către cameră, dar în sinea mea nu rîdeam. Am încercat să-l prind de cameră, ceea ce anula complet scopul pentru care era destinat microfonul cu emiţător. Intram în panică. Îmi era aproape imposibil să gîndesc calm şi logic.

Nisipul începea deja să se strecoare peste tot. Am oftat adînc. După ce am montat şi a doua cameră şi lavaliera ei cu emiţător, m-am aşezat să-mi fac un plan. „În ce priveşte filmarea, totul funcţionează. Doar că acum am starea asta nervoasă care-mi încleştează pieptul. Cred că fiecare părticică din mine ştie că nu mă joc, chiar asta fac. Dacă reuşesc să supravieţuiesc – de unul singur – timp de două luni, e fantastic! Dar n-am mai făcut asta pînă acum! Oare o să înnebunesc dacă nu am cu cine vorbi? O, Dumnezeule!” Propoziţiile mele erau doar fluxul conştiinţei – nu exista perspectivă sau raţiune, doar fragmente de emoţii şi gînduri brute.

„OK, care-i situaţia, Ed? Ce priorităţi ai? Ce trebuie să faci mai întîi?”

Am fost căpitan în Armata Britanică şi, mai bine de un deceniu, am condus expediţii şi operaţiuni în zone izolate ale lumii. M-am mai aflat în situaţii deosebit de riscante în Afghanistan, cînd lucram alături de ONU, şi le-am predat cursuri de supravieţuire unor oameni care se pregăteau să pornească în expediţii în jungla din Belize. Dar, deodată, în faţa mea a început să se contureze ameninţător următorul adevăr: pînă acum, nu mai fusesem niciodată nevoit să trăiesc bazîndu-mă pe nimic. Aţi putea crede că m-am gîndit la asta înainte, dar mi s-a făcut puţin rău cînd mi-am dat seama că trebuia să mă adaptez din mers.

Gîndiţi-vă puţin. Toţi cei care pornesc în expediţii, chiar şi în cele mai extreme, au la ei echipamente şi provizii care să-i ajute. Au alimente şi o modalitate de a le găti, echipament de orientare, o formă sau alta de adăpost portabil, apă şi un mod de a o stoca şi purifica. Dacă lucrurile merg prost, adesea ei au totuşi multe lucruri care să-i ajute să iasă din bucluc. Au un plan bine pus la punct de evacuare în caz de accident datorită căruia nu vor fi puşi niciodată prea mult timp în situaţii care să le ameninţe supravieţuirea.

Mai gîndiţi-vă şi la următorul lucru. În vremurile preistorice era foarte puţin probabil ca oamenii cavernelor să se afle într-o situaţie în care să pornească de la zero. Ei se năşteau într-un trib sau într-o familie care avea unelte, piei de animale, foc şi probabil se culcuşeau cu toţii într-o peşteră aleasă cu grijă. Pe măsură ce creşteau, dobîndeau toate abilităţile de care aveau nevoie pentru a trăi în lumea lor. De obicei, nu erau nevoiţi să se confrunte cu mai mult de o problemă sau o situaţie la un moment dat. „Ne mai trebuie lemne de foc/carne de mamut/piei de tigru-cu-dinţi-sabie!” Eliminaţi variantele care nu corespund.

Deodată mi s-au deschis ochii şi am înţeles că tocmai mă oferisem voluntar pentru cea mai nefavorabilă situaţie, conştientizînd faptul că nu voi avea absolut nimic care să mă ajute să supravieţuiesc şi fiind absolut sigur că situaţia nu se va schimba o perioadă foarte lungă de timp. În fiecare zi aveam să transmit mesajul că sînt „OK” prin dispozitivul de localizare, dar, dacă aş fi căzut de pe o stîncă şi mi-aş fi spart capul în interiorul insulei, pînă m-ar fi găsit ei ar fi putut fi prea tîrziu.

Creierul meu, obişnuit să facă haz de necaz pentru a mă ajuta s-o scot la capăt în asemenea momente, căuta pe cineva cu care să împărtăşească un pic de umor negru pe marginea absurdităţii situaţiei grele în care mă aflam. Am simţit un fior rece cînd am înţeles un alt adevăr absolut: nimeni nu avea să fie alături de mine în momentele astea. Nimeni nu avea să rîdă sau să plîngă cu mine. Nimeni nu avea să mă încurajeze. Nimeni nu avea să-mi dea sfaturi şi să mă avertizeze că mă paşte un pericol. Nu mă puteam adresa nimănui şi nimeni nu mă putea consola în toată povestea asta. Trebuia să-mi asum responsabilitatea deplină pentru mine însumi din toate punctele de vedere – probabil pentru prima dată în viaţa mea.

„Ce naiba caut eu aici?”, m-am întrebat, mult prea tîrziu. Ce l-ar putea determina pe un om să se ofere de bunăvoie să se angajeze într-un demers de autoexaminare atît de solitar şi totuşi atît de public?

Cu doi ani în urmă alergam spre Oceanul Atlantic pe o plajă nisipoasă din nordul Braziliei, înconjurat de echipe de jurnalişti din toată lumea. Epuizat şi totuşi demn şi magnific precum muntele Everest, m-am oprit în mijlocul valurilor care se izbeau de mine, lăsînd clipa să mi se scurgă prin fiecare venă din corp. Încheiasem o expediţie despre care toată lumea îmi spusese că va fi imposibilă – străbătusem pe jos întreaga lungime a Amazonului, expediţie care a durat aproape doi ani şi jumătate. M-a cuprins un val de mîndrie care aproape că m-a făcut să lăcrimez – înfăptuisem un lucru pe care nu-l mai făcuse nimeni niciodată – şi nimic nu avea să-mi anuleze vreodată acel sentiment.

Oare?

Pe nesimţite, am început s-o iau razna. Atenţia presei mă făcea să mă simt bine. Cînd m-am întors în ţară şi am fost primit ca un erou, mi-am dat seama că eram tratat altfel. Asta mi-a plăcut. Oamenii voiau să audă ce aveam de zis, voiau o bucăţică din mine. Atenţia lor m-a făcut să mă simt bine şi, fără să-mi dau seama, strălucirea interioară a autovalorizării, care germinase şi fusese nutrită mai mult de doi ani, a început să se piardă în ceaţa complimentelor lipsite de sinceritate.

De la interviurile televizate am ajuns să vorbesc la radio, de la radio am ajuns să ţin discursuri motivaţionale în toată lumea. Povestea mea era reală şi părea să-i inspire pe oameni, aşa că mi-am explorat iar şi iar durerea şi exaltarea.

„Care va fi următoarea ta expediţie?” era întrebarea care mi se adresa mai des decît oricare alta. Acest lucru mi s-a părut fascinant în sine: faci ceva nemaifăcut de nimeni în toată istoria umanităţii şi apoi, pentru că sîntem atît de obişnuiţi să consumăm şi să oferim informaţii, oamenii vor ceva nou.

Bea o bere, Ed.

Candela valorii personale dobîndite pe Amazon se stinsese – abia mai scotea un firişor subţire de fum, singurul semn al unei tot mai firave încrederi în mine însumi. Ascultam ceea ce voiau alţii, fiindcă asta părea să fie sursa fericirii mele. Ce avea să creadă despre asta The Royal Geographical Society? Sir Ranulph Fiennes ar fi de acord? Această aventură pe insulă avea să cucerească inima publicului? Avea să fie oare o emisiune TV de calitate?

Mai bea o bere, Ed.

Am purtat bătălii imaginare între percepţia mea asupra aşteptărilor altor oameni şi faptul că îmi perdusem simţul orientării. Încotro mă îndreptam? Ce rost avuseseră toate astea? Cum puteam redeveni cu adevărat încrezător?

Încă o bere, Ed?

Aveam nevoie de o continuare. Aveam nevoie să rămîn în continuare de actualitate. Aveam nevoie ca oamenii să mă vadă realizînd încă ceva. Aveam nevoie să dovedesc că prima dată nu reuşisem din întîmplare...

În ambianţa modernă a unui apartament sofisticat aflat la subsolul unei clădiri din Streatham, din sudul Londrei, împreună cu Craig, prietenul meu credincios şi legătura mea cu lumea televiziunii, am stat la o cană de ceai dulce, cu lapte, şi ne-am gîndit ce să mai facem în continuare. Am trecut în revistă toate tipurile de expediţie la care ne-am putut gîndi şi am recunoscut fiecare că deja făcusem, probabil, cea mai importantă dintre toate expediţiile în care aş fi putut pleca vreodată. Dacă nu voiam să-mi dedic patru ani din viaţă făcînd înconjurul Pămîntului pe la cei doi poli într-o ambarcaţiune propulsată de forţa corpului meu – după cîte se pare, acesta fiind „Sfîntul Graal” al aventurilor din ziua de azi –, orice altceva nu părea demn de încercat.

Trebuia să gîndesc altfel. Oare ce puteam face pentru a devia de la ceea ce aşteptau oamenii şi a mă lua la trîntă cu natura într-un mod şi mai intens? Voiam să elimin partea de explorare, aspectele plictisitoare şi să rămîn doar cu provocări brute, una după alta. Am început să visez mai degrabă la un eveniment sau la un test decît la o expediţie convenţională. Ceva incredibil de greu, aflat dincolo de zona mea de confort; o probă pe care chiar să nu ştiu dacă puteam s-o trec sau nu.

Alături de Craig, am început prin a elimina fiecare factor care mi-ar fi făcut viaţa mai confortabilă. Prima dată am renunţat la orice formă de asistenţă.

— Data viitoare trebuie să mă descurc singur, i-am spus lui Craig, răpăind în cană cu unghiile roase.

Ajutorul de care beneficiasem pe Amazon fusese incredibil, dar îmi lăsase semne de întrebare. Aş fi putut să termin expediţia fără credinciosul meu prieten peruan, Cho, care m-a însoţit mare parte din călătorie? Voiam să aflu dacă puteam să stau pe picioarele mele şi să fac faţă singur încercării.

— Dacă ai fi pe o insulă pustie şi ar trebui să supravieţuieşti avînd doar strictul necesar? a sugerat Craig.

Mi-am imaginat acest scenariu şi apoi, cînd căldura entuziasmului a început să mi se răspîndească prin abdomen, i-am propus încet:

— Dar dacă n-aş avea absolut nimic care să mă ajute să supravieţuiesc? Nici mîncare, nici echipamente, nici cuţit – nici măcar haine?

— Ai putea face asta? m-a întrebat Craig.

— Habar n-am, am rînjit eu.

„Vino-ţi în fire, Staffs – ocupă-te de aspectele practice.” Camera video îmi era cel mai bun prieten şi oglindă şi însemna că de la bun început toate gîndurile mele erau verbalizate. Mi-am surprins privirea speriată în ecranul rabatabil şi am înţeles imediat obligaţia de a avea grijă de această reflexie temătoare a mea.

Am trecut în revistă priorităţile clasice pe care le predasem altora de atîtea ori. Apă, hrană, foc şi adăpost. Ştiam că apa era singura de care aveam nevoie în prima zi, dar, chiar şi atunci cînd am conştientizat acest lucru, m-a străbătut un val de panică. Nu ştiam prea multe despre insula aceea şi habar n-aveam dacă existau surse de apă pe care mă puteam baza. Dacă nu găseam apă? În ciuda naturii inerent premeditate a acestui experiment, era absolut real şi se întîmpla chiar atunci. Dacă nu găseam apă în scurt timp, aveam să dau greş – şi încă repede.

„Rămîi calm, Staffs. Mai poţi să amîni problema asta şi să-ţi tragi sufletul puţin, folosindu-te de ceea ce ai văzut deja.” Îmi eram propriul instructor, propriul sfetnic – mă ţineam singur de mîna transpirată în timp ce făceam primii paşi în această călătorie descurajantă. Ridicînd ochii spre nucile-de-cocos verzi, mi-am spus că, şi dacă nu mă urneam din locul acela, tot aş fi fost OK o noapte sau două. Puteam să arunc cu pietre în nucile-de-cocos pentru a le desprinde pe cele verzi şi să beau apa de cocos, despre care ştiam că este plină de electroliţi. Asta avea să mă hidrateze îndeajuns deocamdată.

Genunchii mi-au pocnit cînd m-am ridicat, ţeapăn, şi mi-am curăţat nisipul care mi se lipise de fesele goale. M-am uitat în stînga şi-n dreapta de-a lungul plajei, căutînd un cocotier care să fie cît mai scund, şi am zărit imediat unul care se înălţa la doar vreo doi metri deasupra capului meu. Am găsit şi o piatră cam cît un măr pe care am aruncat-o spre sursa îmbietoare de băuturi naturale, „ambalate” în porţii individuale.

Mă simţeam ciudat de jenat – ca într-un episod din visul unui copil – încercînd să culeg fructe în pielea goală. Am aruncat piatra şi am ratat ţinta. Am ratat din nou. La naiba! Am încercat altfel... Iar am ratat. Apoi din nou. Tocmai cînd începeam să-mi pierd răbdarea, am auzit o bufnitură satisfăcătoare. „Grozav!” Nuca-de-cocos a căzut, făcînd un mic crater în nisip.

Pentru că nu mai desfăcusem niciodată o nucă-de-cocos fără o macetă, am luat sfera aceea aspră în mîini şi am încercat să gîndesc neconvenţional. Am găsit o piatră mare şi destul de ascuţită care era pe jumătate îngropată în nisip şi am ridicat nuca-de-cocos. Folosindu-mă de greutatea braţelor mele şi a fructului fibros, am izbit-o tare de marginea pietrei de mai multe ori, pentru a-i sparge coaja. După vreo 20 de lovituri, apa de cocos a ţîşnit pe piatră şi, gîfîind, am înălţat nuca deasupra gurii, aşteptîndu-mă ca printre buzele arse de căldură să mi se scurgă lichidul în valuri. Nu s-a scurs decît un firicel jalnic. „Minunat!”, am minţit, simulînd şi un zîmbet pe măsură. Apoi mi-am dat seama ce am făcut şi am rîs de instinctul meu imediat de a-mi ascunde eşecul – recunoscînd în faţa camerei că, în ciuda tuturor eforturilor mele, nu băusem decît vreo cîteva picături.

Am repetat cu frenezie procedura complicată, culegînd şi alte nuci-de-cocos din care nu prea aveai ce să alegi, pînă cînd am simţit că băusem măcar suficient lichid ca să-mi pot vedea de treabă şi m-am hotărît să încep să explorez plaja.

Plaja lungă, cu nisip auriu, se întindea dincolo de clasica bordură de palmieri. Dacă s-ar filma acolo o reclamă la ciocolata Bounty, nu v-aţi mira. Dar nu v-aţi mira nici să găsiţi cîteva schelete strîngînd în mîini hărţile putrezite ale unor comori. Şi asta mi-a trecut prin minte – piraţii obişnuiau să lase oameni pe insule pustii, nu-i aşa? Devenisem propriul meu Barbă Neagră, poruncindu-mi să cobor de pe corabie, ca să mor sub soarele necruţător. Nişte gînduri nu tocmai utile.

Mergînd pe malul apei, am observat mici detalii: unde lăsase fluxul o urmă întunecată pe plajă ultima dată cînd crescuse nivelul apei; că soarele era la trei pumni (la o lungime de braţ) deasupra orizontului; şi că sîngele de la picior îmi arăta că mă tăiasem într-un coral. Am încercat să zîmbesc şi să mă bucur de frumuseţea care mă înconjura. Nu eram cîtuşi de puţin fericit, iar estetica mediului înconjurător, atît de irelevantă în aceste momente, nu-mi provoca nici o plăcere. Era prima zi: simţeam că-mi ard umerii, saliva-mi era deja vîscoasă şi stătută. Erau atîtea lucruri pe care nu le ştiam, atîtea lucruri de făcut şi atît de puţine lucruri de care mă puteam agăţa... Respiram repede şi superficial, ca şi cînd, dacă aş fi respirat adînc, aş fi pierdut prea mult timp.

„Timpul pe care-l petrecem în recunoaştere este rareori timp pierdut”, mi-am repetat de cîteva ori, ca să mă liniştesc, spunîndu-mi că aceasta era o atitudine înţeleaptă, acceptată în armată, şi că utilizam optim orele de lumină care îmi mai rămăseseră. Mă simţeam foarte presat de timp şi persista nevoia să fac progrese. Dacă stau să mă gîndesc, aveam tot timpul din lume să mă relaxez în acel mic univers care era numai al meu şi care nu funcţiona decît conform regulilor impuse de mine, dar, mereu conştient de angajamentul luat faţă de Discovery Channel şi temîndu-mă de un eşec, am început imediat să mă stresez.

Apoi am avut prima dintr-o serie de reacţii întîrziate, ca în desenele animate. „Nu se poate aşa ceva!”, am spus cu glas tare.

În faţa mea, scobită grosolan în suprafaţa verticală a stîncii, se afla o grotă. Nu era o grotă mică, în care mi-ar fi fost greu să intru, sau o grotă umedă şi joasă ce s-ar fi umplut cu apă la vremea fluxului, ci una mare, spaţioasă, scobită la înălţime în faleză, deasupra locului în care ar fi ajuns apa la apogeul fluxului, orientată în mod convenabil cu spatele spre direcţia din care bătea predominant vîntul.

Lista mea de priorităţi necesare pentru supravieţuire a ieşit din nou la suprafaţă din harababura de obiective din capul meu şi, mîndru, am bifat cuvîntul adăpost de pe listă, încîntat ca un copil. Primisem un dar în prima zi şi ştiam asta. În timp ce mă căţăram pe stîncă în patru labe, ca să-mi inspectez noua locuinţă, în nări mi-a pătruns un miros moscat de animale care mi-a amintit de grădina zoologică din Londra. Grota avea cam patru metri pe patru şi era înaltă de trei metri. Pragul din faţa ei se înălţa la peste doi metri deasupra plajei. Planşeul uscat şi bine protejat se înclina destul de tare spre intrare şi era format dintr-o pulbere maronie, murdară (din roci sfărîmate) amestecată cu o cantitate substanţială de balegă.

„Există iepuri pe insulele Fiji?”, m-am întrebat. Nu, cu siguranţă erau nişte animale mai mari. Oi? Capre? Poate chiar căprioare? Puteam bifa o grămadă de puncte deodată, aşa încît am lăsat să-mi scape un strigăt oarecum timid către cameră, pentru a-mi exprima surprinderea şi bucuria. Posibilitatea existenţei unor animale pe care să le pot mînca era unul dintre visurile mele cele mai fierbinţi legate de derularea acestui proiect, şi iată că în prima zi descopeream deja că era foarte posibil să găsesc carne.

Asemenea multor bărbaţi, nu m-am priceput niciodată să îndeplinesc mai multe sarcini în acelaşi timp; creierului meu nu i-a plăcut niciodată stresul produs de mai multe activităţi derulate simultan. În ciuda faptului că descoperirile mele fuseseră pozitive, simţeam nevoia să-mi trag sufletul.

Am hotărît că grota avea să fie tabăra de bază, cel puţin pentru început, şi am plecat să aduc geanta cea mare cu camerele de filmat, care se afla mai încolo, pe plajă. Cînd am luat geanta de la marginea pădurii, mi-am dat seama că, dacă voiam să mă filmez în timp ce o căram către grotă, aş fi fost nevoit, în mod absurd, să las în urmă o cameră care să mă filmeze, ceea ce ar fi însemnat să mai fac un drum pînă pe plajă ca s-o iau.

Îmi dădeam seama că, probabil, arătam foarte ciudat mergând pe plajă cărînd o geantă mare şi neagră, gol puşcă şi cu fundul alb. Simţeam obiectivul camerei urmărindu-mă din spate. Am început să urc geanta spre grotă, apoi m-am neliniştit la gîndul că puteam să alunec şi să cad cu tot cu povara mea. Am intrat în panică şi am decis că ar fi prea riscant să alunec sau să cad, aşa că am lăsat geanta pe plajă, la lizieră. A trebuit să iau o mulţime de hotărîri mărunte în acelaşi timp. Care era decizia corectă? Cine avea să mi-o confirme? Nimeni. Grozav! „Amuzant, nu-i aşa?”, am spus eu către cameră. „Trebuie să mă bazez mereu pe instinct. Creierul mă îndemna să car geanta sus, în timp ce instinctul îmi spunea: «Stafford, fii serios!».” M-am consolat cu gîndul că luasem decizia corectă, apoi m-am îndoit imediat de ea şi m-am răzgîndit. În cele din urmă, mi-am spus să nu mai pierd vremea, am tîrît geanta pînă sus, în grotă, şi m-am aşezat greoi pe plasticul fierbinte, buimăcit de atîta nehotărîre.

M-am gîndit că, dacă animalele erau mari şi îşi făcuseră bîrlog în peşteră, aveam nevoie de o piatră mai mică la îndemînă pe care s-o arunc spre ele cînd se întorceau.

„Stafford, ai spus întotdeauna că, ori de cîte ori te vei simţi nesigur, vei încerca să te calmezi. În prima zi era inevitabil să fii dezorganizat.” Am trecut în revistă elementele pozitive: „Ai băut apă de cocos, diseară vei putea mînca nişte pulpă de cocos şi ţi-ai găsit un adăpost. Singura prioritate necesară supravieţuirii care ţi-a mai rămas este focul, care nu este esenţial din prima zi. Te descurci chiar foarte bine”.

Dar nu puteam să nu fiu neliniştit de expresia continuă de panică din ochii mei mari şi albi, pe care îi vedeam pe ecranul fragil al camerei de filmat. Îmi vedeam tîmplele tensionate, iar fruntea mea arăta ca o bombă cu cuie înfăşurată în hîrtie creponată. Am încercat să mă calmez spunîndu-mi vorbe liniştitoare – aveam experienţa şi abilităţile necesare pentru a supravieţui bine pe insula aceea. Trebuia să am încredere în asta. Fără a reuşi să mă conving, am revenit la aspectele practice imediate.

„La naiba”, am suspinat eu, „ia să mai băgăm nişte lichide la ghiozdan pînă nu se face noapte”.

Pietrele colţuroase îmi masau tălpile moi ale picioarelor goale cînd coboram spre plajă. Am observat nişte cochilii de scoici uriaşe, mari cît nişte farfurii, pe care le puteam folosi pentru a ţine în ele apă, şi mi le-am întipărit în minte. Suprafaţa pe care păşeam s-a preschimbat în nisip fin, ceea ce făcea ca senzaţia să fie mai plăcută, dar trebuia să încerc să-mi fac nişte sandale dacă voiam să nu ajung cu picioarele ferfeniţă.

În marginea plajei, la lizieră, se afla un cocotier mult mai scund în care creşteau nişte fructe foarte verzi. M-am căţărat greoi vreo 60 de centimetri pe trunchiul lui, ca un cimpanzeu supraponderal îmbuibat cu narcotice, şi am cules cu mîna două nuci-de-cocos mici. Le-am izbit cu toată puterea de altă piatră ascuţită (fiind atent să nu-mi prind degetele dedesubt) şi am dat pe gît două doze mari de lichid răcoros şi dulce care mi s-a prelins pe bărbie şi pe piept. L-am sorbit cu nesaţ, gîfîind, iar această plăcere simplă m-a făcut să zîmbesc larg.

Pe Amazon mă străduisem din greu să-mi păstrez o atitudine pozitivă şi recursesem la tehnici de programare neurolingvistică pentru a merge înainte. Cînd simţeam că mintea mea dă semne de slăbiciune, îi vizualizam în mod deliberat pe oamenii din viaţa mea care mă inspirau, pentru a nu ajunge să am un comportament nepotrivit. Cînd mă confruntam cu situaţii grave, învăţasem să-mi aleg stări de spirit mai potrivite decît furia sau frustrarea, pentru că nici una, nici alta nu mă ajutau deloc. Dar, de la bun început, această experienţă părea foarte diferită. În primul rînd, nu mersesem singur de-a lungul Amazonului, iar acest aspect părea esenţial. Izolarea este o metodă la care recurg unii oameni – pustnici, călugări, yoghini – atunci cînd caută o experienţă mistică. În lumea creată de mine în care mă izolasem, ultimul lucru pe care-l voiam era să intru în contact cu sinele meu.

Anticipasem că în această încercare nu vor fi suficiente nişte simple trucuri mentale. Ştiam că voi avea momente de sinceritate dureroasă şi că trebuia să le înfrunt, nu să le controlez în mod artificial. De data asta, pentru a mă asigura că nebunia nu pune stăpînire pe mine, strategia pe care am adoptat-o a fost cea sugerată de doi aborigeni din Australia pe care-i cunoscusem prin intermediul Amandei şi care-mi deveniseră buni prieteni – Harold şi Jeremy.

Harold este unchiul lui Jeremy. Au sînge amestecat, de aborigeni şi australieni albi, şi trăiesc în mai multe lumi, din mai multe puncte de vedere. Harold, care are în jur de 60 de ani, este atît de lipsit de orgoliu, atît de neimpozant, de fapt, încît adesea prezenţa lui trece neobservată. Dar a-l trece cu vederea ar fi o greşeală, întrucît, în prezent, este unul dintre cei mai puternici vraci aborigeni. Deşi e un om care nu vorbeşte prea mult, încă de cînd l-am cunoscut a exercitat asupra mea o influenţă puternică şi liniştitoare.

Jeremy e un cu totul alt gen de persoană, e mai mic decît mine şi, cu exuberanţa unui tînăr care a călătorit mult, se laudă că este mai înţelept decît alţii mult mai în vîrstă decît el. Practică medicina energetică şi este un artist talentat şi un muzician fenomenal care m-a îndrumat, ajutîndu-mă să devin o persoană mai puternică şi mai lucidă.

În timpul unei excursii făcute recent în pădurea tropicală Daintree din Queensland, m-au avertizat să nu subestimez cele 60 de zile pe care urma să le petrec în izolare. Mi-au spus că e o perioadă foarte lungă, dacă e s-o petreci singur – destul de lungă încît să înnebuneşti.

— E mult timp, frate. Poate să te dea complet peste cap.

În mod tradiţional, aborigenii au petrecut perioade singuri, umblînd pe jos în sălbăticie. Întreaga lor existenţă este legată de pămînt şi de natură. Ei cred că avem cu toţii trei creiere – cel mai mare şi mai important este intuiţia, instinctul; al doilea este inima; iar cel mai mic creier este mintea logică pe care se bazează majoritatea occidentalilor pentru a-şi organiza viaţa. În mod incredibil, aceeaşi expresie, ngan duppurru, cuvîntul care desemnează mintea în limba yalanji a aborigenilor, înseamnă şi „în încurcătură” – sau, într-un limbaj mai frust, „terminat”. Foloseau acelaşi cuvînt pentru a descrie o plasă de pescuit care s-a încîlcit aşa de tare, încît nu mai poate fi reparată.

Observînd tendinţa mea nu tocmai rară de a-mi face griji şi a analiza lucrurile, ei mi-au explicat că, dacă în perioada petrecută pe insulă îmi lăsam latura logică a minţii să preia controlul, aveam să mă chinui mult şi bine să n-o iau razna. Aveam să mă confrunt cu un val de anxietate, temeri şi gînduri incontrolabile care urmau să-mi pună la încercare hotărîrea.

Aşa încît m-au sfătuit să privesc dintr-o perspectivă mai profundă – o perspectivă a sufletului, a supunerii faţă de starea lucrurilor şi din care nu aş fi putut să complic prea mult lucrurile.

Pentru a reuşi, mi-au dăruit cel mai simplu instrument. Mi-au spus să fac un cerc simplu din pietre, destul de mare încît să pot sta în el. Ori de cîte ori simţeam că risc să mă las cuprins de gînduri sumbre şi hiperactive, de panică sau de îngrijorări nejustificate, trebuia să mă opresc din ceea ce făceam şi să mă aşez în acest cerc. Acolo, mi-au spus ei, aveam să fiu în siguranţă, protejat de insulă şi de orice factori exteriori. Speram sincer că metoda va funcţiona.

După ce mi-am astîmpărat setea cu apă de cocos, am hotărît că era momentul să-mi construiesc cercul din pietre. Am ales opt pietre cam cît un grepfrut din partea superioară a plajei şi, cărîndu-le în braţe, am urcat împleticit stînca, pînă în grotă. Pentru că perioada în care fusesem căpitan în armată lăsase urme, am rîs de mine fiindcă-mi pierdeam timpul cu asemenea aiureli. Totuşi, am aşezat o piatră în faţa mea şi una în spate – apoi una la stînga şi una la dreapta. Am folosit ultimele patru pietre pentru a umple spaţiile goale, alcătuind un cerc simetric cu diametrul de un metru şi ceva în colbul cu miros înţepător din peşteră.

Ca şi cînd ar fi fost o maşină nouă, am vrut să testez cercul, să mă aşez în mijlocul lui şi să văd dacă era bun. M-am aşezat în mijlocul cercului, cu braţele sprijinite de genunchi, lăsînd să-mi scape un oftat lung, aducător de schimbare. Am zîmbit şi, sincer surprins, imediat m-am simţit relaxat în interiorul cercului. Mi-am ridicat ochii ca să admir pentru prima dată priveliştea magnifică din grotă: întinderea vastă a oceanului, de un albastru-deschis, valurile care se spărgeau de recif puţin mai încolo şi norii pufoşi care tiveau soarele deasupra orizontului. Nici nu a trebuit să încerc. M-am liniştit imediat. Forţa şi rapiditatea transformării erau extraordinare. Mă simţeam în siguranţă, calm şi liniştit. Puteam gîndi cu calm dacă voiam, dar, fapt şi mai important, puteam simţi. Puteam aprecia frumuseţea şi puteam simţi umorul din nou. Am chicotit gîndindu-mă ce instrument minunat era acest cerc din pietre. Nevoia de a analiza motivele pur şi simplu dispăruse. Mă simţeam bine din nou – pentru prima dată în acea zi –, iar asta era tot ce conta.

Cînd soarele a ajuns la un pumn şi jumătate de linia orizontului, am hotărît că făcusem destule pentru prima zi şi mi-am îndreptat atenţia către somn. Am măturat planşeul peşterii cu o creangă uscată şi am curăţat balega din locul în care aveam să-mi fac culcuş. M-am simţit ridicol în timp ce făceam curăţenie în pielea goală, dar măcar nu mă vedea nimeni.

Ştiam că în mod sigur avea să-mi fie frig dormind direct pe jos în grotă, aşa că m-am uitat în jur, să văd ce aveam la îndemînă. Nu mai plouase de mult şi pe toată suprafaţa stîncii erau smocuri de iarbă uscată şi aspră. Am încropit imediat un plan ca să mă apăr de frig: cît mai era lumină, aveam să adun cît mai multă iarbă şi să dorm ca un cal într-un grajd plin cu fîn. Iarba nu avea rădăcini adînci şi smocurile mari se desprindeau uşor cînd trăgeam de ele. Lumina caldă a asfinţitului mi-a vegheat ultima activitate din acea primă zi, pînă cînd am fost mulţumit că adunasem destulă iarbă cu care să mă acopăr şi să dorm confortabil.

Cînd soarele a atins linia orizontului, m-am aşezat în praful de balegă, am scobit cu unghiile nişte pulpă gelatinoasă şi necoaptă de cocos şi am mîncat ca o maimuţă. Pentru prima dată mi-am îngăduit să mă gîndesc la cei de acasă. La cei pe care-i lăsasem în urmă: la Amanda, frumoasa mea logodnică, şi la cei doi copii ai ei pe care am ajuns atît de repede să-i iubesc. Mi s-a făcut dor de casă instantaneu şi m-am întrebat din nou ce m-a apucat de m-am angajat într-o aventură atît de absurdă. De ce făceam asta? De ce nu eram acasă, citindu-le copiilor poveştile lui Roald Dahl sau bînd o sticlă de vin cu Amanda? Ce încercam să dovedesc şi mai ales cui?

Pe cînd lumina devenea tot mai slabă, mi-am dat seama că trebuia să rămîn pe loc. Nu aveam lanternă şi nici foc şi trebuia să rămîn în peşteră pînă în zori. S-a stîrnit un vînt răcoros, care se învîrtejea prin grota deschisă. Am pornit camera video, am activat filmarea în infraroşu şi mi-am dat seama imediat că, de fapt, aveam un soi de lanternă. Iniţial m-am întrebat dacă este moral să utilizez „lanterna” cînd nu filmam, dar apoi nu mi-am mai făcut asemenea griji; de ce să-mi îngreunez situaţia şi mai mult impunîndu-mi nişte reguli stupide?

Simţindu-mă cam ca un animal care se fereşte de pericol, m-am întins în praf şi am încercat să mă acopăr cu iarbă pentru a-mi proteja pielea expusă de curentul rece şi tăios.

După ce am tot aranjat-o vreo cinci minute, am rămas perfect nemişcat, privind bezna de deasupra mea. Mi-am parcurs din nou lista: eram uscat, îmi era (destul de) cald, eram hidratat şi protejat de intemperii, dacă vremea se înrăutăţea. Nu mîncasem mult, dar nu-mi era foame. Mîncarea părea mai puţin esenţială deocamdată şi eram cuprins de senzaţia că „pînă acum, toate-s bune”. Mă simţeam prea copleşit pentru a mă bucura. Pur şi simplu erau prea multe lucruri la care trebuia să mă gîndesc – la toate planurile mele pentru a doua zi. Dar nici trist nu eram. Avusesem o zi uşoară şi în prima noapte mă aflam într-o situaţie mai bună decît mă aşteptasem. Funcţionam – asta era tot ce conta.

Ideea că voi adormi imediat avea să rămînă mereu optimistă. Nu căutaţi aşternuturi din paie la Marks & Spencer; nu veţi găsi aşa ceva, şi asta dintr-un motiv întemeiat. Provoacă nişte mîncărimi incredibile. Dar trebuie să alegi: te mănîncă pielea sau îngheţi de frig. Planşeul grotei era zgrunţuros, tare şi înclinat incomod. Tocmai mă făcusem cît mai comod, cînd am simţit un păianjen mare umblîndu-mi pe piept. Aveam un băţ lîngă mine pentru a ţine intruşii la distanţă. Un gest paranoic, dar liniştitor.

Era momentul să adorm ca să prind puteri – dar, în timp ce corpul meu stătea nemişcat, întrebările şi grijile mi-au cotropit creierul.

Am recapitulat toate lucrurile pe care ştiam că trebuia să le fac a doua zi, dar, în timp ce bezna se făcea tot mai deasă, gîndurile mele au devenit tot mai complexe şi mai încărcate de teamă, aşa încît m-am resemnat cu ideea că avea să fie o noapte lungă şi întunecată. Oare puteam supravieţui de unul singur? Unde era autocontrolul meu? Unde aveam să-mi ridic tabăra? Cum era restul insulei? Oare reuşisem să fac expediţia pe Amazon doar datorită ajutorului pe care l-am primit? Eram destul de puternic din punct de vedere mental pentru a face faţă intensităţii situaţiei în care mă aflam? Mă angajasem în cele din urmă într-o încercare căreia nu eram în stare să-i fac faţă? De ce aveam atîtea întrebări? Reacţia mea ar putea părea un pic cam exagerată – la urma urmei, nu eram acolo decît de cîteva ore –, dar 60 de zile! Două luni! Ca să fiu sincer, trebuie să recunosc că voiam să mă întorc acasă chiar în acel moment.

Întins cu spatele gol pe planşeul grunjos al grotei, am încercat în zadar să nu mă mai gîndesc la toate astea şi să adorm. M-am ghemuit şi mai adînc în colţul grotei şi mi-am rearanjat aşternutul de fîn peste mine, în timp ce mintea îmi zumzăia de îngrijorări.

Probabil că într-un tîrziu am adormit, pentru că m-am trezit tremurînd violent în puterea nopţii. Aşternutul meu de fîn dispăruse, iar eu eram complet expus răcorii nopţii şi rafalelor reci de vînt care se învolburau în fundul grotei. Fără să ştiu cît era ceasul, am bîjbîit cu mîna prin jur căutînd iarba, mi-am rearanjat aşternutul, apoi am încercat să adorm la loc. Pe cînd stăteam treaz, cu ochii în bezna nopţii, vîntul s-a înteţit. Iarba nu prea a mai avut nici un efect cînd ferocitatea rafalelor a crescut şi senzaţia mea că sînt stăpîn pe situaţie în siguranţa peşterii s-a dezintegrat şi dusă a fost de vînt odată cu praful.

Deodată, m-am hotărît că trebuie să mă feresc de vînt, aşa că am coborît pe bîjbîite pînă pe plajă şi am încercat să mă îngrop în nisip. Îmi amintisem o poveste a aborigenilor despre unii dintre ei pe care îi prinsese noaptea fără adăpost şi se îngropaseră în stratul de nisip de la suprafaţă pentru a se feri de vîntul rece. Totuşi, nisipul meu era umed şi, în timp ce îmi săpam un şanţ cu mîinile, am început să-mi fac griji că luasem o decizie proastă. M-am întins în mormîntul pe care mi-l săpasem singur şi m-am acoperit cu nisip, de la degetele picioarelor în sus, pînă la piept. Nu mai simţeam vîntul în partea de jos a corpului, dar îmi era frig şi simţeam cum corpul meu pierdea căldura, care era absorbită de nisipul umed.

Cuprins de griji, am început să chibzuiesc, mi-am impus limite de timp şi ulterior m-am convins să renunţ la ele. După cel puţin o oră, m-am recunoscut învins şi am spart mulajul de nisip ud. Mă simţeam obosit, lipsit de experienţă şi nesigur din toate punctele de vedere. Gemînd de frig, cu mandibula tremurîndu-mi incontrolabil, m-am căţărat din nou pînă la grotă, unde mi-am pus întrebări referitoare nu numai la situaţia în care mă aflam, ci şi la mine însumi. Îndoielile mi se strecurau în suflet şi-mi erodau încrederea şi stima de sine. Mi-am făcut griji, m-am tot foit şi am tremurat toată noaptea. Nu aveam nici o soluţie – nu aveam nici foc, nici pătură, nici haine călduroase cu care să mă îmbrac. Mă simţeam expus şi complet neajutorat.

Cînd mă gîndesc la acea primă noapte, îmi dau seama că mă simţeam la fel de rău şi de neliniştit ca un animal rătăcit. Nu puteam decît să zac în praf şi să aştept să se facă dimineaţă. Situaţia era mai mult decît neliniştitoare – simţeam că-mi pierd cumpătul, că pierd controlul, fără speranţa de a-l mai redobîndi, şi aparent neavînd capacitatea de a mă linişti. Dar eram uscat şi viu. Pentru moment, trebuia să mă mulţumesc cu atît.