Jack Kerouac, On the Road

Copyright © John Sampas, Literary Representative, the Estate of Stella Sampas Kerouac; John Lash, Executor of the Estate of Jan Kerouac; Nancy Bump; and Anthony M. Sampas, 1955, 1957

All rights reserved

© 2003, 2009, 2012 by Editura Polirom, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5546-5

ISBN PDF: 978-973-46-5547-2

ISBN print: 978-973-46-2401-0

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă: © Johneubanks/ Dreamstime.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

JACK KEROUAC (Jean-Louis Lebris de Kerouac, 1922-1969) s-a născut în Lowell, Massachusetts, într-o familie canadiano-franceză. La terminarea liceului obţine o bursă la Universitatea Columbia şi pleacă la New York împreună cu toată familia, dar în scurtă vreme îşi întrerupe studiile şi se înrolează în armată. În timpul celui de-al Doilea Război Mondial, viitorul scriitor este lăsat la vatră, considerîndu-se că ar avea un comportament schizoid. Lucrează o perioadă în Marina Comercială, apoi porneşte într-un şir de călătorii în Statele Unite şi Mexic, schimbînd o mulţime de slujbe dintre cele mai diverse (pădurar, muncitor la căile ferate etc.). Primul său roman, The Town and the City, apare în 1950. Ulterior Kerouac îşi va elabora un stil narativ spontan, brut, nefinisat, al cărui rezultat a fost romanul On the Road (Pe drum, 1957; Polirom, 2003, 2009). Incluzînd numeroase elemente autobiografice, cartea a atras atenţia asupra unui mod de viaţă specific, pe care prozatorul şi poetul american, alături de Allen Ginsberg, William S. Burroughs şi alţi prestigioşi scriitori din bine-cunoscuta „generaţie beat“, l-a transformat într-o marcă a unei epoci. Printre cărţile publicate ulterior de Jack Kerouac şi care surprind aceeaşi lume a libertăţii şi extazului mistic, a muzicii şi sărăciei, opusă unei societăţi convenţionale, obositoare şi lipsită de vitalitate, se numără The Dharma Bums (Vagabonzii Dharma, 1958; Polirom, 2009), Tristessa (1960), Big Sur (1962), Visions of Gerard (1963). După moartea sa au mai fost publicate cîteva volume reprezentative, dar rămase în manuscris, printre care And the Hippos Were Boiled in Their Tanks, scris în 1945 împreună cu William S. Burroughs şi apărut în 2008 (Şi hipopotamii au fiert în bazinul lor, Polirom, 2009), şi The Sea Is My Brother (Oceanul e fratele meu, Polirom, 2012), scris în 1942.

Partea întîi

1

Pe Dean l-am întîlnit prima oară la puţină vreme după ce m-am despărţit de nevastă-mea. Tocmai scăpasem de o boală grea despre care nu mă voi osteni să spun aici decît că a avut de-a face cu oboseala şi mizeria izolării, precum şi cu simţămîntul că totul era pierdut. Apariţia lui Dean Moriarty a declanşat acel episod din existenţa mea pe care l-aş putea numi viaţa mea pe drum. Şi înainte de asta visasem să o iau spre vest ca să văd ţara, dar planurile mele erau vagi şi nu mă urnisem niciodată. Dean este tipul cel mai potrivit pentru că efectiv s-a născut pe drum, prin 1926, pe cînd părinţii săi – conducîndu-şi rabla spre Los Angeles – treceau prin Salt Lake City. Primul ins care îmi vorbise despre el fusese Chad King. El îmi arătase nişte scrisori primite de la acesta pe cînd era închis la un penitenciar din New Mexico. Scrisorile mi-au trezit un interes grozav din cauza tonului naiv şi candid cu care îl ruga pe Chad să-l înveţe tot ce ştie despre Nietzsche şi alte minunăţii intelectuale pe care acesta le cunoştea. La un moment dat, am discutat cu Carlo despre scrisori şi ne-am întrebat dacă vom avea vreodată ocazia să-l cunoaştem pe bizarul Dean Moriarty. Dar asta a fost demult, pe cînd Dean era cu totul altfel decît acum, doar un puşti aflat la puşcărie şi învăluit în mister. Apoi am auzit că Dean fusese eliberat şi urma să vină la New York pentru prima oară; se mai vorbea şi că tocmai luase de nevastă o fată pe nume Marylou.

Într-o zi, pe cînd mă învîrteam prin campus, Chad şi Tim Gray mi-au spus că Dean locuia într-o chichineaţă fără apă caldă din East Harlem, Harlemul spaniol. Sosise la New York cu o noapte înainte, însoţit de Marylou, frumoasa şi arătoasa lui puicuţă. Au coborît din autobuzul Greyhound pe strada 50, au căutat un loc în care să mănînce şi au nimerit la Hector’s, care de atunci a rămas pentru Dean un simbol important al New Yorkului. Şi-au cheltuit banii pe uriaşe prăjituri glazurate şi gogoşi cu frişcă.

În tot acest timp, Dean îi vorbea lui Marylou cam aşa:

— Uite, draga mea, acum sîntem în New York şi, cu toate că nu ţi-am spus chiar toate lucrurile la care mă gîndeam în timp ce traversam Missouri şi mai ales atunci cînd am trecut pe lîngă şcoala de corecţie de lîngă Booneville, care-mi amintea de şederea mea în închisoare, a venit momentul să amînăm toate mărunţişurile care au de-a face cu viaţa noastră amoroasă personală şi să începem îndată să ne croim nişte planuri de viitor clare... şi aşa mai departe, în stilul care îl caracteriza la vremea aceea.

Am mers împreună cu băieţii să-l vedem în apartamentul acela care n-avea decît apă rece. Dean apăru în prag doar în şort. Marylou tocmai se ridica de pe canapea. Dean îl expediase pe locatarul apartamentului în bucătărie, probabil ca să facă o cafea, şi ca să aibă răgaz să facă amor, căci pentru el amorul era ceva unic şi sublim şi cel mai important lucru din viaţă, cu toate că traiul zilnic era tot o trudă şi-un scrîşnet. Asta se putea vedea după felul în care stătea în faţa ta, cu privirea în pămînt, dînd din cap aprobator, ca un tînăr boxer care ascultă indicaţiile antrenorului, ca să te facă să crezi că nu scapă nici un cuvînt din ce-i spui, repetînd la nesfîrşit „Da, da, da“ şi „Desigur“. Cînd l-am văzut prima oară, Dean mi s-a părut un tînăr Gene Autry – îngrijit, cu şoldurile înguste, cu ochi albaştri şi un autentic accent de Oklahoma –, un erou cu perciuni din Vestul înzăpezit. De fapt, lucrase la ranch-ul lui Ed Wall din Colorado, asta înainte de a se însura cu Marylou şi de a veni în Est. Marylou era o blondă drăguţă, cu bucle frumoase care-i cădeau ca o cascadă pe umeri. Şedea pe marginea canapelei, cu mîinile atîrnîndu-i în poală, cu ochii ei gri-albaştri larg deschişi spre nicăieri, deoarece se afla într-o cameră mizeră din New York, despre care i se povestise acolo în Vest, aşteptînd şi ea aidoma personajului dintr-un tablou de Modigliani cu o femeie suprarealistă, cu silueta prelungă, emaciată, ce stă într-o încăpere sobră. Dar, dacă lăsăm la o parte faptul că era o fetiţă dulce, era îngrozitor de proastă şi capabilă de lucruri oribile. Noaptea aceea, pînă în zori, am petrecut-o bînd cu toţii bere şi discutînd, iar dimineaţa, în timp ce ne învîrteam de colo-colo amorţiţi, fumînd chiştoace din scrumierele pline în lumina cenuşie a unei zile sumbre, Dean se ridică nervos, începu să patruleze gînditor prin încăpere şi hotărî în cele din urmă că Marylou trebuie să ne pregătească micul dejun şi să măture podelele.

— Cu alte cuvinte, trebuie să ne apucăm de treabă, draga mea, asta spun eu, altfel toate or s-o ia razna şi adio cunoaştere adevărată sau cristalizare a planurilor noastre.

După asta am plecat.

Săptămîna următoare îi mărturisi lui Chad King că trebuia neapărat să-l înveţe să scrie. Chad îi spuse că eu eram scriitorul şi la mine trebuia să vină pentru sfaturi. Între timp, Dean obţinuse o slujbă la o parcare, se certase zdravăn cu Marylou în apartamentul lor din Hoboken – Dumnezeu ştie de ce ajunseseră acolo –, iar ea, furioasă şi răzbunătoare, născocise şi raportase poliţiei nişte acuzaţii false şi cît se poate de isterice, astfel că Dean trebui să şteargă putina din Hoboken. Prin urmare, nu mai avea unde locui. Sosi direct în Paterson, New Jersey, unde locuiam eu cu mătuşă-mea. Într-o noapte, în timp ce citeam, s-a auzit o bătaie la uşă şi iată-l pe Dean, tîrşîindu-şi umil paşii în holul întunecat şi spunînd:

— Bună, îţi mai aminteşti de mine, Dean Moriarty? Am venit să te rog să mă înveţi să scriu.

— Dar unde-i Marylou? am întrebat, iar Dean îmi răspunse că se culcase cu nişte tipi ca să-şi adune bani şi se întorsese la Denver – tîrfa!

Aşa că am ieşit să bem bere pentru că nu puteam vorbi cum voiam în faţa mătuşă-mii, care şedea în camera de zi citind ziarul. I-a fost de ajuns să-l privească o dată pe Dean ca să decreteze că era nebun.

La bar i-am spus lui Dean:

— Drace, măi omule, ştiu foarte bine că n-ai venit la mine doar pentru că vrei să fii scriitor şi, fie vorba-ntre noi, nici eu nu ştiu despre asta decît că trebuie să te ţii de treabă cu energia unui toxicoman.

Iar el îmi zise:

— Da, desigur, ştiu exact ce vrei să spui şi de fapt toate acele lucruri mi-au trecut şi mie prin cap, dar ceea ce vreau eu este realizarea acelor factori conform cărora, dacă vreun ins depinde de dihotomia lui Schopenhauer în cazul oricărei interiorizări a... şi a ţinut-o tot aşa, cu lucruri pe care nici unul din noi nu le înţelegeam.

Pe vremea aia nu avea nici cea mai vagă idee despre ce vorbeşte; vreau să zic că era doar un puşti scăpat din puşcărie, care tînjea după minunatele posibilităţi de a deveni un adevărat intelectual şi-i plăcea să vorbească pe tonul şi folosind cuvintele auzite de la „intelectuali autentici“, dar total lipsite de sens, cu toate că, fiţi atenţi, nu era tot atît de naiv şi în alte privinţe şi i-au trebuit doar cîteva luni în compania lui Carlo Marx ca să fie acasă cu toţi termenii şi jargonul. Cu toate acestea, am comunicat pe alte paliere de nebunie şi am acceptat să locuiască la mine pînă îşi va găsi o slujbă şi, mai mult, că odată şi-odată o să plecăm amîndoi în Vest. Asta se întîmpla în iarna lui 1947.

Într-o seară, după ce mîncaserăm împreună la mine acasă – avea deja slujba aceea de la parcarea din New York –, se aplecă peste umărul meu în timp ce băteam repede la maşină şi spuse:

— Hai, omule, fetele alea nu aşteaptă, dă-i zor.

I-am spus:

— Ai răbdare, vin imediat ce termin capitolul ăsta, şi mi-a ieşit unul din cele mai bune capitole din carte.

Pe urmă m-am îmbrăcat şi ne-am dus în cea mai mare viteză la New York să ne întîlnim cu fetele. Şi-n timp ce treceam cu autobuzul prin straniul vid fosforescent al tunelului Lincoln, şedeam unul lîngă celălalt făcînd cu mîna şi strigînd şi vociferînd exaltaţi şi mie îmi sărise o doagă, ca şi lui Dean. Era pur şi simplu un tînăr îmbătat de viaţă şi, cu toate că era un escroc, îi înşela pe ceilalţi doar pentru că era atît de dornic să trăiască şi să se afle în preajma unor oameni care altfel nu l-ar fi băgat în seamă. Mă înşela şi pe mine, o ştiam (ca să aibă unde să stea şi să mănînce şi să „înveţe să scrie“ etc.), iar el ştia că eu ştiu (pe asta s-a bazat relaţia noastră), dar mie nu-mi păsa şi ne înţelegeam bine, fără pisălogeală, fără răsfăţuri. Aveam grijă unul de celălalt ca nişte adevăraţi prieteni. Am început să învăţ de la el probabil la fel de mult ca şi el de la mine. In ceea ce priveşte scrisul meu, el spunea: „Dă-i înainte, e formidabil tot ce faci“. Privea peste umărul meu în timp ce scriam povestiri şi striga: „Da! Bine! Uau! Aşa-i!“ şi „Nemaipomenit!“, ştergîndu-şi faţa cu batista. „Uau, omule, sînt atîtea de făcut, atîtea lucruri de scris! Cum să începi măcar să le scrii fără să-ţi pierzi controlul, fără să te blochezi în inhibiţii literare şi temeri gramaticale...?“

„Asta-i, omule, acum da, îi zici bine.“ Şi pe figura lui vedeam un fel de străfulgerare sublimă, ţîşnind din exaltarea şi viziunile sale, pe care le descria într-un stil atît de tumultuos încît oamenii din autobuze se întorceau să-l vadă pe „ticnitul ăla agitat“. În Vest, îşi petrecuse o treime din timp în sălile de biliard, o altă treime în închisoare şi alta în biblioteca publică. Cei de acolo îl putuseră vedea alergînd pe străzile îngheţate, cu capul gol, cărînd cărţi la sala de biliard sau căţărîndu-se în copaci ca să urce în mansardele amicilor, unde-şi petrecea zile de-a rîndul citind sau ascunzîndu-se de poliţişti.

Ne-am dus la New York – nu mai ţin minte amănuntele, era vorba despre două fete de culoare –, numai că acolo nu mai era nici o fată. Întîlnirea trebuia să aibă loc într-o autoservire, dar ele n-au apărut. Am mers la parcarea unde lucra ca să-şi rezolve nişte treburi – s-a schimbat în chiţimia din spate şi s-a aranjat puţin în faţa unei oglinzi crăpate –, iar apoi am decolat. În acea noapte, Dean l-a cunoscut pe Carlo Marx. Întîlnirea lor a fost formidabilă. Două minţi strălucite care s-au plăcut din prima clipă. Privirea pătrunzătoare a unuia s-a întîlnit cu privirea pătrunzătoare a celuilalt – escrocul divin cu mintea sclipitoare şi escrocul melancolic şi poetic cu mintea tenebroasă care este Carlo Marx. Din acel moment l-am văzut pe Dean mai rar şi mi-a părut destul de rău. Energiile lor s-au ciocnit în plin, iar eu eram doar un biet idiot prin comparaţie, nu puteam ţine pasul cu ei. Şi atunci s-a dezlănţuit tot vîrtejul nebunesc care avea să urmeze; în el aveau să fie prinşi toţi prietenii mei şi ce-mi mai rămăsese din familie, toţi luaţi pe sus de un mare nor de praf pe deasupra Nopţii Americane. Carlo i-a povestit despre Old Bull Lee, Elmer Hassel, Jane; Lee în Texas, cultivînd cînepă, Hassel pe Riker’s Island, Jane rătăcind prin Times Square şi halucinînd din cauza benzedrinei, cu micuţa în braţe, sfîrşind-o la Bellevue. Iar Dean i-a povestit lui Carlo despre oameni necunoscuţi din Vest, cum era Tommy Snark, cu piciorul său estropiat, rechin al sălilor de biliard şi jucător de cărţi şi sfînt excentric. Îi mai spuse de Roy Johnson, Big Ed Dunkel, prietenii săi din copilărie, despre amicii de pe stradă, despre mulţimea de prietene şi partide de sex şi imagini pornografice, despre eroii, eroinele şi aventurile sale. Cutreierau străzile împreună, descoperind totul cu acea privire proaspătă care mai tîrziu a devenit mult mai tristă şi mai înţelegătoare şi mai goală. Dar pe vremea aceea străzile erau ringul lor de dans, iar eu îmi tîrşîiam picioarele după ei, aşa cum am făcut toată viaţa cu oamenii care mă interesează, pentru că singurii care există pentru mine sînt cei nebuni, nebuni după viaţă, nebuni să vorbească, dorind nebuneşte să fie mîntuiţi, cei lacomi să aibă totul deodată, cei care nu se plictisesc niciodată şi nu spun banalităţi, ci doar ard, ard, ard ca nişte formidabile focuri de artificii, explodează aidoma unor păianjeni de foc printre stele, iar lumina albastră din mijloc face bum şi toată lumea oftează: „Aaaah!“ Oare cum erau numiţi aceşti tineri în Germania lui Goethe? Din dorinţa arzătoare de a învăţa să scrie ca şi Carlo, Dean l-a atacat rapid, cu sufletul pasionat pe care numai un escroc îl poate avea.

— Acum, Carlo, lasă-mă pe mine să vorbesc, ascultă ce am eu de spus...

Nu i-am văzut după aceea vreo două săptămîni, timp în care prietenia lor s-a consolidat şi a luat diabolicele proporţii ale unei conversaţii-de-toată-ziua-şi-de-toată-noaptea.

Pe urmă a sosit primăvara, anotimp grozav pentru călătorii, şi toţi din gaşcă se pregăteau s-o ia într-o direcţie sau alta. Lucram din plin la romanul meu, iar cînd am ajuns la jumătate, după o călătorie în sud cu mătuşă-mea, în vizită la fratele meu Rocco, m-am pregătit să plec spre vest pentru prima oară.

Dean plecase deja. Carlo şi cu mine îl condusesem la autogara Greyhound de pe Strada 34. La etaj era un atelier unde puteai să te pozezi pentru un sfert de dolar. Carlo îşi scosese ochelarii şi arăta sinistru. Dean şi-a făcut o poză din profil şi-şi rotea ochii cu un aer umil. Eu m-am pozat din faţă, astfel că arătam ca un italian de treizeci de ani care ar ucide pe oricine ar spune ceva pe seama maică-sii. Carlo şi Dean au tăiat frumuşel poza asta la mijloc şi şi-au pus fiecare în portofel jumătatea lui. Dean purta un autentic costum de afaceri vestic, special pentru călătoria de întoarcere în Denver. Îşi încheiase primul voiaj la New York. Spun voiaj, dar de fapt doar muncise ca un cîine în parcări. Cel mai formidabil lucrător în parcare din lume, el era în stare, la şaizeci de kilometri pe oră, să parcheze o maşină cu spatele în cel mai strîmt loc, să oprească fix la zid, să sară din ea şi să alerge printre celelalte maşini, după care urca rapid în alta, o întorcea la aproape şaptezeci pe oră într-un loc extrem de îngust, o înghesuia şi pe asta, upf, ieşea din ea cu o asemenea energie că se zguduia toată cînd trîntea portiera, ţîşnea apoi spre casa de bilete cu viteza unei comete, da tichetul, urca într-o maşină abia sosită înainte ca proprietarul să apuce să iasă de tot, sărea literalmente pe sub el în timp ce insul ieşea afară, pornea maşina cu portiera încă deschisă, repezindu-se spre următorul loc liber, vira, gara, frîna, sărea afară, alerga. Lucra în ritmul ăsta opt ore pe noapte, mai întîi orele de vîrf de seara, apoi cele de după spectacole, cu pantalonii lui largi pătaţi cu ulei, jacheta roasă, bordată cu blană, şi pantofii scîlciaţi a căror talpă sta să se desprindă. Acum se întorcea acasă într-un costum nou, unul de culoare albastră, cu dunguliţe, cu vestă cu tot – dăduse unsprezece dolari pe el, pe Third Avenue –, cu ceas şi lanţ de ceas şi cu o maşină de scris portabilă cu care avea de gînd să înceapă să scrie într-o pensiune din Denver de îndată ce-şi găsea o slujbă. La masa de adio am mîncat cîrnăciori cu fasole într-un local Riker’s de pe Seventh Avenue, apoi Dean s-a topit în noapte la bordul unui autobuz cu motoarele duduind, pe care scria Chicago. Şi dus a fost cowboyul nostru. Mi-am promis să urmez aceeaşi cale cînd primăvara se va instala în drepturile ei.

Astfel a început cu adevărat experienţa mea pe drum, iar lucrurile care au urmat sînt prea extraordinare ca să nu le povestesc.

Da, doream să-l cunosc mai bine pe Dean nu numai fiindcă eram scriitor şi aveam nevoie de experienţe noi sau pentru că viaţa mea din campus îşi încheiase ciclul şi devenise sufocantă, ci mai ales pentru că, în ciuda diferenţelor dintre noi, el îmi amintea de un frate pierdut de mult. Chipul său osos şi chinuit, încadrat de perciuni lungi, ceafa lui musculoasă, încordată şi transpirată, îmi aduceau în minte anii copilăriei, cu gropile cu vopsele, locurile de scaldă şi malurile rîului dinspre Paterson şi Passaic. Hainele sale de lucru murdare îi veneau atît de bine încît te făceau să te gîndeşti nu la un costum cumpărat de la cel mai bun artist croitor, ci la faptul că Dean, prin propriul său efort, şi le cîştigase de la însuşi Maestrul Bucuriei Autentice. Iar în felul său însufleţit de a vorbi auzeam vocile vechilor mei tovarăşi şi apropiaţi, cu care stăteam sub pod, printre motociclete, pe lîngă zidurile caselor cu rufe atîrnate la uscat, pe treptele după-amiezelor somnoroase unde băieţii cîntau la chitară în timp ce fraţii mai mari lucrau în fabrici. Toţi ceilalţi prieteni din vremea aceea erau „intelectuali“ – Chad, antropologul nietzscheean, Carlo Marx, care, cu vocea lui joasă şi privirea serioasă, ţinea discursuri ţicnite şi suprarealiste, Old Bull Lee şi protestele lui împotriva a tot şi toate – sau tipi suspecţi, certaţi cu legea, ca Elmer Hassel, zeflemist melancolic, sau, la fel, Jane Lee, întinsă pe cuvertura orientală de pe canapea şi strîmbînd din nas în faţa unui New Yorker. Inteligenţa lui Dean era la fel de sobră şi sclipitoare şi completă, fiind însă lipsită de intelectualism plicticos. „Delincvenţa“ lui nu avea nimic posomorît sau dispreţuitor – era o explozie sălbatică şi afirmativă de bucurie americană. Venea din Vest, vîntul de vest, o odă a preriilor, ceva nou, prorocit din vechime, sosit de departe (fura maşini doar pentru a se distra). Pe lîngă asta, toţi prietenii mei newyorkezi se aflau în tabăra negativiştilor, a unora care, fără ieşire fiind, puneau la zid societatea şi ofereau argumente perimate, fie ele livreşti, politice sau psihanalitice. Dean însă se repezea printre oameni, în căutare de pîine şi dragoste. Îi era indiferent, „atîta timp cît pot s-o am pe fătuca aia cu ştii tu ce între picioare, uau,“ şi „atîta timp cît pot mînca, frăţioare, m-auzi? Mi-e foame, mi-e o foame de lup, să mîncăm chiar acum!“, şi o ştergeam să mîncăm, aşa cum zis-a Ecclesiastul, „aceasta este partea ta rînduită sub soare“.

Un cavaler al soarelui-apune, acest Dean. Cu toate că mătuşa mă prevenise că mă va băga în bucluc, eu auzeam o nouă chemare şi vedeam un nou orizont şi la acea vîrstă credeam în el. Şi, chiar de aveau să fie necazuri sau chiar dacă Dean, aşa cum se va întîmpla mai tîrziu, mi-ar putea trăda încrederea şi m-ar abandona înfometat şi bolnav, ce importanţă avea? Eram un tînăr scriitor şi voiam să-mi iau zborul.

Ştiam că undeva pe traseu vor fi fete, viziuni, totul. Undeva în drum, precum perla ivită din ascunzişul ei, taina mi se va dezvălui.

2

În iulie 1947, după ce adunasem vreo cincizeci de dolari din alocaţia de veteran, eram gata să plec pe coasta de vest. Din San Francisco îmi scrisese prietenul meu, Remi Boncoeur, spunîndu-mi că n-ar fi o idee rea dacă ne-am îmbarca amîndoi pe un vas ce urma să facă înconjurul lumii. Se jura că poate să mă bage în sala motoarelor. I-am răspuns că mă mulţumesc cu orice rablă de vas comercial, cu condiţia să pot face cîteva ieşiri mai lungi în Pacific şi să mă întorc acasă cu destui bani ca să pot sta la mătuşă-mea pînă-mi termin cartea. Avea o coşmelie în Mill City şi zicea că acolo voi avea timp berechet să scriu în răstimpul pe care-l vom petrece negociind o îmbarcare. Locuia cu o fată pe nume Lee Ann, care gătea excelent, şi totul urma să fie trăznet. Remi era un vechi prieten din clasa pregătitoare, un franţuz educat la Paris şi un tip cît se poate de zurliu, dar la vremea aceea nu ştiam cît de sărit era. Mă aştepta să vin în zece zile. Mătuşa mea nu a avut nimic împotriva voiajului în vest; spunea că o să-mi facă bine, că lucrasem prea mult toată iarna şi nu ieşisem nicăieri. Nu a protestat nici măcar cînd i-am spus că trebuie să fac şi autostopul. Tot ce-şi dorea era să mă întorc teafăr şi nevătămat. Aşadar, într-o bună dimineaţă mi-am lăsat manuscrisul pe jumătate terminat pe birou şi, după ce am împăturit frumos pentru ultima oară aşternutul confortabil, mi-am luat sacoşa de pînză în care îmi împachetasem cîteva lucruri de strictă necesitate şi am luat-o din loc spre Oceanul Pacific, cu cincizeci de dolari în buzunar.

În Paterson examinasem luni de-a rîndul hărţi ale Statelor Unite, ba chiar citisem cărţi despre pionieri şi savurasem nume ca Platte şi Cimarron şi altele asemenea, iar pe harta rutieră era o linie lungă, roşie, numită Şoseaua Naţională 6, care ducea de la vîrful lui Cape Cod direct în Ely, Nevada, iar apoi se prelungea pînă jos în Los Angeles. Trebuie doar să ţin Şoseaua 6 pînă la Ely, mi-am spus şi am pornit plin de încredere la drum. Ca să ajung la şosea, trebuia mai întîi s-o iau spre nord pînă la Bear Mountain. Visînd la ceea ce se va întîmpla în Chicago, Denver şi apoi la San Fran, am mers cu metroul de pe Seventh Avenue pînă la staţia terminală de pe Strada 242, apoi cu autobuzul spre Yonkers; din centrul Yonkersului am luat un alt autobuz care mă scotea la marginea oraşului, pe malul estic al fluviului Hudson. Dacă arunci un trandafir la izvoarele misterioase ale Hudsonului, la Adirondacks, gîndeşte-te la toate locurile prin care trece în lunga sa călătorie către mare, gîndeşte-te la minunata Hudson Valley. Am început autostopul. De cinci ori am schimbat maşina pînă la mult doritul Bear Mountain Bridge, unde Şoseaua 6 se arcuia dinspre New England. Tocmai cînd am ajuns, a început să plouă torenţial. Eram în munţi. Şoseaua 6 trecea peste rîu, şerpuia în jurul unui nod de trafic, apoi se pierdea într-un peisaj sălbatic. Drumurile erau pustii, ploua cu găleata şi nu aveam unde mă adăposti. Am încercat zadarnic să mă refugiez sub nişte pini. Am început să strig şi să blestem şi să-mi dau pumni în cap pentru că fusesem atît de dobitoc. Eram la şaizeci de kilometri nord de New York şi pe tot parcursul drumului mă obsedase ideea că astăzi, în ziua cea mare în care debuta călătoria mea, mă deplasam doar spre nord şi nu spre mult doritul vest. Acum rămăsesem blocat în punctul cel mai nordic. Am alergat cinci sute de metri pînă la o benzinărie simpatică, în stil englezesc, refugiindu-mă sub streşinile ei. Deasupra capului, pădurosul Bear Mountain duduia de tunete care mă băgau în toţi sperieţii. În faţa ochilor nu aveam decît copaci fumegînzi şi pustietate care se ridica pînă la ceruri. „Ce naiba caut aici?“ înjuram, doream să fiu în Chicago. „Chiar acum ei se distrează, fac una sau alta, iar eu nu sînt acolo, cînd o să ajung acolo?“ şi aşa mai departe. În cele din urmă, în dreptul benzinăriei pustii a oprit o maşină. Călătorii, un bărbat şi două femei, voiau să se uite la o hartă. Am ieşit din adăpost şi le-am făcut semne în ploaie. Se sfătuiră. Arătam, fireşte, ca un dement, cu părul ud, cu papucii plini de apă. Papucii mei, dobitoc ce sînt, erau din ăia mexicani, care sorbeau apa ca buretele, total nepotriviţi pentru o noapte ploioasă americană şi pentru drumuri de noapte. Dar cei trei mă luară totuşi cu ei şi mă duseră înapoi la Newburgh, lucru pe care l-am acceptat bucuros: era mai bine decît să rămîn toată noaptea prins ca-ntr-o capcană în pustietatea de la Bear Mountain.

— Pe lîngă asta, spuse bărbatul, nu sînt maşini care să ducă la Şoseaua 6. Dacă vrei să mergi la Chicago, mai bine traversează Holland Tunnel din New York şi ia-o spre Pittsburgh.

Iar eu am ştiut că are dreptate. Visul meu dăduse totul peste cap, ideea prostească pe care doar acasă poţi s-o ai, că ar fi formidabil să urmezi o singură linie roşie de-a lungul Americii, în loc să străbaţi mai multe drumuri şi şosele.

La Newburgh ploaia se oprise. Am mers pînă la rîu, de unde am luat un autobuz plin de profesoare care se întorceau dintr-un weekend în munţi – tranca-fleanca, bla-bla, iar eu blestemam că pierdusem atîta timp şi bani şi bolboroseam furios că voiam să merg spre vest şi uite-mă cum am irosit toată ziua şi noaptea în sus şi în jos, nord, sud, ca o maşinărie care nu vrea să pornească. Şi am jurat să ajung în Chicago a doua zi şi pentru asta nu am ezitat să iau un autobuz care mi-a mîncat aproape toţi banii, dar nu mi-a mai păsat, voiam să fiu a doua zi în Chicago.

3

A fost o banală călătorie cu autobuzul – copii care plîngeau şi soare dogoritor, oameni de la ţară care coborau la toate staţiile, pînă am ajuns în cîmpia Ohio şi am luat viteză, pe lîngă Ashtabula, traversînd apoi Indiana la vreme de noapte. Am ajuns în Chi dimineaţa devreme, am luat o cameră la Y¹ şi m-am dus la culcare cu doar cîţiva dolari în buzunar. Am dat o raită prin Chicago abia după ce am dormit o zi întreagă.

Vîntul dinspre Lacul Michigan, bop la Loop, lungi plimbări spre South Halsted şi North Clark şi, după miezul nopţii, o hoinăreală pe la periferie, unde o maşină a poliţiei m-a urmărit ca pe un ins dubios. La vremea aceea, în 1947, bop-ul făcea ravagii în America. Tipii de la Loop erau meseriaşi, dar aveau un aer oarecum obosit, pentru că bop-ul se afla undeva între perioada ornitologică tip Charlie Parker şi o alta care avea să înceapă cu Miles Davis. Şi-n timp ce şedeam acolo, ascultînd acel sunet al nopţii care pentru noi era una cu bop-ul, mă gîndeam la toţi prietenii mei răspîndiţi de la un capăt al ţării la celălalt şi cum ne găseam toţi în acelaşi spaţiu, petrecîndu-ne vremea cu nebunii şi forfotind de colo-colo. Iar în după-amiaza care a urmat am păşit, pentru prima oară în viaţa mea, în Vest. Era o zi caldă şi frumoasă, numai bună de făcut autostopul. Ca să ies din încîlceala imposibilă a străzilor din Chicago, am luat un autobuz pînă la Joliet, Illinois, am trecut pe lîngă puşcăria din Joliet şi, după ce am făcut o plimbare pe ulicioarele umbroase ale orăşelului, m-am postat chiar la ieşirea din localitate, cu degetul îndreptat spre direcţia în care voiam s-o iau. Îmi cheltuisem mai mult de jumătate din bani pe drumul cu autobuzul de la New York la Joliet.

Primul care m-a dus vreo patruzeci şi cinci de kilometri pe drumurile verzi ale Illinoisului a fost un camion cu dinamită şi steguleţ roşu, al cărui şofer mi-a arătat locul unde Şoseaua 6, pe care ne aflam noi, intersectează Şoseaua 66 înainte de a se îndrepta amîndouă spre vest pe distanţe incredibile. Pe la trei după-amiaza, după ce mîncasem o plăcintă cu mere şi o îngheţată într-o parcare, un mic automobil coupe, cu o femeie la volan, a oprit să mă ia. Un fior de bucurie m-a fulgerat în timp ce alergam spre maşină. Dar era o femeie de vîrstă mijlocie, care avea copii de vîrsta mea şi care dorea pe cineva care s-o ajute să şofeze pînă în Iowa. Am fost încîntat. Iowa! Nu era prea departe de Denver şi, odată ajuns la Denver, mă puteam odihni. A condus ea primele ore, la un moment dat a insistat să vizităm o biserică veche, de parcă am fi fost turişti, iar apoi am trecut eu la volan şi, cu toate că nu sînt cine ştie ce şofer, am condus cu bine cît ne mai rămăsese de parcurs din Illinois pînă în Davenport, Iowa, via Rock Island. Şi aici, pentru prima oară în viaţă, am văzut iubitul meu Mississippi, secat de canicula verii, cu apă puţină, cu duhoarea sa nemăsurată aidoma mirosului trupului viguros al Americii pe care îl scaldă. În Rock Island – calea ferată, barăci, centru mic, apoi peste pod în Davenport, acelaşi fel de oraşe, toate mirosind a rumeguş în soarele cald al Vestului Mijlociu. Aici doamna a luat-o pe alt traseu spre oraşul ei natal din Iowa, iar eu am rămas.

Soarele asfinţea. După cîteva beri reci, a trebuit să merg pe jos destul de mult pînă la capătul oraşului. Bărbaţii se întorceau acasă de la lucru, purtînd pe cap şepci de feroviari, de baseball şi altele, la fel ca toţi muncitorii din toate oraşele. Unul dintre ei m-a dus pe deal în sus şi m-a lăsat într-o intersecţie pustie de la marginea preriei. Era frumos acolo. Singurele maşini erau cele ale fermierilor. Aceştia mă priveau bănuitori şi claxonau de zor, pentru că drumurile erau pline de vacile care se întorceau acasă. Nu trecea nici un camion. Cîteva automobile vîjîiră prin faţa mea. Un puştan cu maşina echipată ca de raliu trecu pe lîngă mine fluturîndu-şi eşarfa. Soarele apusese, iar eu stăteam acolo în seara purpurie. Începu să-mi fie frică. Pe drumul acela de ţară nu erau nici un fel de lumini şi peste cîteva momente nu mă mai putea vedea nimeni din cauza întunericului. Am avut totuşi noroc că m-a luat un bărbat care se întorcea la Davenport şi m-a dus pînă în centrul oraşului. Dar iar mă aflam în locul din care pornisem.

M-am aşezat în staţia de autobuz ca să mă gîndesc puţin. Am mai mîncat o plăcintă cu mere şi o îngheţată – practic asta-i tot ce am mîncat de-a lungul întregului drum, ştiam că sînt hrănitoare şi, desigur, erau şi foarte gustoase. M-am hotărît să risc. Am luat un autobuz din centrul Davenportului, după ce petrecusem vreo jumătate de oră privind la o chelneriţă în cafeneaua din staţie, şi am coborît la marginea oraşului. Aici vuiau motoarele autocamioanelor uriaşe şi, cît ai bate din palme, unul din ele claxonă şi opri să mă ia. Plin de bucurie, am alergat la el. Şi ce mai şofer! Un tip mare şi solid, cu ochi holbaţi, cu vocea răguşită şi scrîşnită şi care trîntea şi lovea totul şi-şi ţinea camionul în mers tot timpul şi care abia mă băga în seamă. Aşa că mi-am putut şi eu odihni sufletul o vreme, pentru că unul din dezavantajele cele mai mari ale autostopului este acela că trebuie să vorbeşti cu o mulţime de oameni, să-i convingi că nu au greşit cînd te-au luat cu ei, ba chiar să-i şi amuzi, lucru care e grozav de obositor, mai ales cînd eşti tot pe drum şi nu ai de gînd să dormi în hoteluri. Tipul zbiera la mine şi eu la el şi ne-am simţit bine amîndoi. Şi-a mînat şandramaua pînă în Iowa City, povestindu-mi cu voce tunătoare poveşti amuzante despre cum păcălea poliţiştii din oraşele care aveau o limită de viteză tîmpită, repetînd neobosit: „Nu sînt ei în stare, blestemaţii ăia de copoi, să mă ducă pe mine!“ Chiar cînd intram în Iowa City, văzu un camion în spate şi, fiindcă drumul lui se termina acolo, semnaliză către celălalt şi încetini ca să pot sări, iar acela, de acord cu schimbul, opri şi din nou, cît ai clipi, mă aflam într-o cabină înaltă, gata pentru alte sute de kilometri în noapte, şi Doamne, ce fericit eram! Şoferul ăsta era la fel de ţicnit ca şi celălalt şi zbiera la fel de tare şi tot ce trebuia să fac era să stau comod şi să las lucrurile să curgă. Acum, în sfîrşit, se puteau desluşi luminile Denverului, ca o Ţară a Făgăduinţei, licărind în depărtare sub stele, în preria din Iowa şi cîmpiile din Nebraska, şi-mi părea că dincolo de ele mi se arată viziunea măreaţă a San Francisco-ului, ca o nestemată sclipind în noapte. Şoferul băga viteză şi vreo două ceasuri îmi îndrugă verzi şi uscate, după care, într-un oraş din Iowa unde peste ani Dean şi cu mine aveam să fim opriţi sub bănuiala că am conduce un Cadillac furat, se culcă şi dormi cîteva ore pe locul său. Am dormit şi eu, iar apoi am făcut cîţiva paşi de-a lungul zidurilor pustii de cărămidă, luminate de un singur felinar, în timp ce la capătul fiecărei străduţe cîmpia moţăia şi mirosul de porumb adăsta ca roua în noapte.

Şoferul se trezi brusc în zori. O luarăm cu zgomot din loc şi peste o oră fumurile din Des Moines apărură deasupra ogoarelor verzi de porumb. Acum trebuia să-şi ia micul dejun şi nu se grăbea, aşa că eu am plecat la Des Moines, vreo şase kilometri în maşina a doi studenţi de la Universitatea din Iowa. Era o senzaţie ciudată să mă aflu în maşina lor confortabilă şi să-i aud povestind de examene în timp ce motorul zumzăia uşor pe străzile oraşului. Aveam chef să dorm o zi întreagă. Am mers la Y să-mi iau o cameră. Nu aveau şi, din instinct, am pornit spre şinele de cale ferată – şi sînt o mulţime în Des Moines –, lîngă care am găsit un fel de motel-hotel dărăpănat în apropierea depoului de locomotive. Toată ziua am petrecut-o dormind în încăperea cu un pat tare şi curat, cu tot felul de inscripţii obscene scrijelite pe peretele de lîngă căpătîi şi cu storuri galbene şi uzate trase peste priveliştea înceţoşată a curţii depoului. M-am trezit cînd soarele se înroşea spre apus şi-a fost un moment total deosebit în viaţa mea, cel mai ciudat dintre toate, cînd nu am ştiut cine sînt. Eram departe de casă, obsedat şi obosit de călătorie, mă aflam într-o cameră ieftină a unui hotel pe care nu-l mai văzusem niciodată, auzeam şuierul locomotivelor cu aburi de afară şi scîrţîiturile bătrînului lemn din care era construit hotelul, sunetul unor paşi deasupra mea şi alte multe zgomote deprimante şi am privit tavanul înalt şi crăpat şi chiar că nu am ştiut cine sînt timp de vreo cîteva clipe stranii. Nu eram speriat; eram doar altcineva, un străin, iar toată viaţa mea era bîntuită, era viaţa unei stafii. Mă găseam la jumătatea drumului de-a latul Americii, la hotarul ce despărţea Estul tinereţii de Vestul viitorului meu, şi poate de aceea acest lucru mi s-a întîmplat tocmai acolo şi atunci, în acea după-amiază roşiatică.

Dar trebuia să plec şi să nu mă mai văicăresc, aşa că mi-am luat sacoşa şi apoi rămas bun de la bătrînul proprietar al hotelului, ce şedea lîngă scuipătoare, şi am mers să mănînc ceva. Am mîncat plăcintă cu mere şi îngheţată – mîncarea era tot mai bună pe măsură ce înaintam în Iowa, plăcinta tot mai mare şi îngheţata tot mai gustoasă. Peste tot pe unde am umblat în după-amiaza aceea în Des Moines erau cîrduri de fete frumoase. Se întorceau de la şcoală, dar nu aveam timp de astfel de gînduri, aşa că mi-am promis un festin în Denver. Carlo Marx era deja în Denver, Dean era acolo, Chad King şi Tim Gray erau acolo, era oraşul lor natal, tot acolo era Marylou şi se mai afla, se pare, şi o gaşcă puternică, cu Ray Rawlins şi soră-sa, Babe Rawlins, o blondină frumoasă, şi mai erau şi două chelneriţe pe care le cunoştea Dean, surorile Bettencourt, ba chiar şi Roland Major, vechiul meu corespondent din colegiu, era acolo. Mă gîndeam la toţi cu bucurie şi nerăbdare. Aşa că am trecut repede pe lîngă fetele drăguţe. Şi cele mai drăguţe fete din lume trăiesc în Des Moines.

Un tip cu un fel de baracă pe roţi, plină de unelte, pe care o şofa în picioare, ca un lăptar modern, mă duse pînă la capătul colinei, de unde mă luară imediat un fermier şi fiul său, care călătoreau spre Adel, Iowa. În acest oraş, sub un ulm uriaş, am cunoscut un alt autostopist, newyorkez get-beget, un irlandez care mai toţi anii din urmă şi-i petrecuse ca şofer pe un camion al poştei, iar acum mergea la o fată din Denver, dornic să-şi schimbe viaţa. Cred că ceva îl pusese pe fugă din New York, cel mai probabil încălcase legea într-un fel sau altul. Era un tînăr beţivan de vreo treizeci de ani şi în mod normal m-ar fi plictisit, dar acum simţurile mele deveniseră extrem de ascuţite în ceea ce priveşte prietenia. Purta o flanelă uzată şi pantaloni răpănoşi şi nu părea să aibă nici un bagaj cu el – doar periuţa de dinţi şi nişte batiste. Îmi spuse că ar fi bine să călătorim împreună. Ar fi trebuit să-l refuz, pentru că făcea o impresie jalnică pe drum. Dar am rămas cu el şi am mers cu un şofer taciturn pînă în Stuart, Iowa, un oraş în care pur şi simplu ne-am împotmolit. Am stat în faţa chioşcului de bilete de tren din Stuart, aşteptînd pînă la asfinţit ceva să ne ducă spre vest. Am stat vreo cinci ore. Mai întîi am povestit fiecare despre sine, apoi el mi-a înşirat istorioare deşucheate, iar în cele din urmă am început să dăm cu piciorul în pietricelele de pe drum şi să scoatem fel de fel de sunete caraghioase. Eram grozav de plictisiţi. M-am hotărît să dau o bere, am mers la o crîşmă veche din Stuart şi am băut cîteva sticle. Acolo el se îmbătă la fel cum făcea acasă la el, pe Ninth Avenue, şi-mi zbieră cu voioşie în ureche toate visele sale sordide. Îmi plăcea de el, dar nu pentru că era un tip cumsecade, cum s-a dovedit mai apoi, ci pentru că era extrem de entuziast. Ne-am întors pe şoseaua cufundată în întuneric şi fireşte că, din cei cîţiva care au trecut, nu a oprit nimeni. Asta a durat pînă la trei dimineaţa. Am încercat să dormim cîteva ore pe banca din faţa chioşcului de bilete de la gară, dar nu am reuşit, pentru că telegraful a ţăcănit toată noaptea, iar afară se auzea zgomotul mărfarelor. Nu ştiam pe care să-l alegem – nu mai făcusem asta niciodată şi habar n-aveam dacă mergeau spre est sau spre vest sau cum să aflăm asta sau în care din vagoanele sau platformele sau frigorificele dezgheţate să ne urcăm şi aşa mai departe. Aşa că, atunci cînd apăru autobuzul de Omaha, chiar înainte de a se ivi zorii, el sări înăuntru şi se aşeză lîngă pasagerii adormiţi, iar eu am plătit drumul pentru amîndoi. Îl chema Eddie. Îmi amintea de vărul meu prin alianţă din Bronx. De aceea am rămas cu el. Era ca şi cum aş fi fost însoţit de un vechi prieten, un tip voios şi cumsecade cu care să mă pot distra pe drum.

Am ajuns la Council Bluffs pe ziuă. M-am uitat afară. Toată iarna citisem despre marile petreceri cu căruţe care aveau loc aici, la ultimul lor popas înainte de a apuca pe drumurile spre Oregon şi Santa Fe, iar acum, desigur, nu mai rămăseseră decît nişte căsuţe drăguţe de periferie, de toate soiurile, înşirate în sumbra lumină cenuşie a zorilor. Apoi am ajuns la Omaha şi, vă jur, primul cowboy pe care l-am văzut mergînd pe lîngă zidurile întunecate ale halelor de desfacere a cărnii, cu pălăria lui de zece galoane şi cizmele texane, arăta ca oricare alt pîrlit care umblă în zori pe lîngă aceleaşi ziduri de cărămidă din est, cu excepţia costumaţiei. Am coborît din autobuz şi am luat-o în sus pe deal, pe malul lung şi înalt format de-a lungul mileniilor de către falnicul Missouri şi pe care este ridicată Omaha, apoi am ieşit în cîmp şi am făcut semn la maşini. Cîţiva kilometri ne-a dus un fermier bogat, cu pălărie înaltă, care ne-a spus că valea rîului Platte este la fel de mare ca valea fluviului Nil din Egipt, şi-n timp ce spunea asta am văzut în depărtare copacii uriaşi de pe malurile şerpuitoare şi cîmpiile verzi şi aproape că am fost de acord cu el. Apoi, pe cînd stăteam la o altă răscruce şi începea să se înnoreze, un alt cowboy, de un metru optzeci şi cu o pălărie mai modestă, cam de jumate de galon, ne făcu semn şi ne întrebă dacă vreunul din noi ştie să conducă. Bineînţeles că Eddie ştia şi avea şi permis, iar eu nu aveam. Cowboyul avea două maşini pe care le ducea înapoi în Montana. Nevastă-sa era în Grand Island, aşa că voia ca noi să ducem una din maşini acolo. Din acel loc el mergea spre nord, fără noi. Dar era o ocazie bună de a parcurge vreo sută şaizeci de kilometri în Nebraska, aşa că am fost încîntaţi. Eddie conducea singur, iar cowboyul şi cu mine mergeam în urmă şi nici n-am ieşit bine din oraş că Eddie a început să bage gaz la peste o sută patruzeci la oră, din pură exuberanţă. „Dracu’ să mă ia, ce face băiatul ăla?!“ strigă cowboyul şi o luă după el. Începea să arate ca o cursă. O clipă am crezut că Eddie încerca s-o şteargă cu maşina – şi, din cîte ştiu, asta a şi încercat să facă. Dar cowboyul s-a ţinut de el şi l-a ajuns din urmă şi a claxonat. Eddie a încetinit. Cowboyul a claxonat să oprească.

— La naiba, băiete, la viteza asta o să explodeze vreun cauciuc. Nu poţi conduce mai încet?

— Să fiu al naibii, chiar mergeam cu o sută patruzeci? spuse Eddie. Nu mi-am dat seama pe drumul ăsta drept.

— Ia-o mai uşor şi-o să ajungem toţi întregi la Grand Island.

— Sigur.

Şi ne-am reluat călătoria. Eddie se calmase şi probabil că îl răzbise somnul. Aşa că am parcurs vreo sută şaizeci de kilometri prin Nebraska, urmînd meandrele rîului Platte, cu cîmpiile sale înverzite.

— În timpul marii crize, îmi spuse cowboyul, mergeam cu mărfarul cel puţin o dată pe lună. Pe vremea aia vedeai sute de oameni pe platforme sau în vagoane acoperite şi nu erau toţi vagabonzi – erau oameni care umblau de colo-colo în căutare de lucru sau unii care doar hoinăreau. În tot Vestul era la fel. Mecanicii te lăsau în pace. Nu ştiu cum e acum. Nebraska nu mă interesează. Păi, pe la mijlocul anilor ’30, locurile astea nu erau decît un nor negru de praf cît vedeai cu ochii. Nu puteai respira. Pămîntul era negru. În ceea ce mă priveşte, pot să dea Nebraska înapoi indienilor. Urăsc locul ăsta mai mult decît oricare altul din lume. Casa mea e Montana acum – Missoula. Vino acolo odată şi-o să vezi raiul pe pămînt.

După-amiaza tîrziu, cînd el obosise să mai povestească, am reuşit să adorm. Spunea lucruri interesante.

Ne-am oprit să mîncăm ceva. Cowboyul a mers să-şi cîrpească un cauciuc de rezervă, iar eu cu Eddie am rămas într-un fel de restaurant cu mîncăruri de casă. Deodată am auzit hohote de rîs puternic, cel mai formidabil rîs din lume, şi pe uşă îşi făcu apariţia un fermier cum erau pe vremuri în Nebraska, îmbrăcat tot în piei şi însoţit de o trupă de tinerei. Chiotele ascuţite i se auzeau de-a lungul şi de-a latul cîmpiei; cred că răsunau peste lumea toată în ziua aceea cenuşie. Toţi rîdeau împreună cu el. Nu avea nici cea mai mică grijă şi era copleşitor de respectuos cu ceilalţi. Mi-am spus, uau, cum mai rîde omul ăsta. Ăsta-i Vestul, iată că sînt în Vest. Intră ca o furtună în local, strigînd după patroană, care făcea cea mai delicioasă plăcintă cu cireşe din Nebraska. Am mîncat şi eu una, cu un fel de munte de îngheţată deasupra.

— Găzdoaie, dă-mi ceva de potol înainte de a începe să-mi rod unghiile de foame sau altă tîmpenie de felul ăsta.

Şi se trînti pe un scaun şi începu hap, hap, hap.

— Şi pune şi nişte fasole.

Însuşi spiritul Vestului şedea lîngă mine. Aş fi vrut să ştiu ce fel de viaţă trăia şi ce naiba mai făcuse în toţi aceşti ani în afară de a rîde şi a zbiera în halul ăsta. Uraaa, mi-am spus, şi cowboyul nostru a venit înapoi şi am zbughit-o spre Grand Island.

Am ajuns acolo cît ai zice peşte. Şi-a luat soţia, apoi a plecat în viaţa lui, iar eu şi Eddie am luat-o din nou la pas. Mai întîi ne-au dus nişte tineri – adolescenţi, flăcăi de la ţară, într-o tărăboanţă – care ne-au lăsat în mijlocul drumului. Burniţa. Apoi un bătrîn tăcut – numai Cel de Sus ştie de ce ne-a luat – ne-a cărat pînă în Shelton. Aici Eddie stătu cu un aer disperat în faţa unui grup de indieni scunzi din Omaha, care şedeau holbîndu-se la el, neavînd nici unde merge, nici ce face. Peste drum se aflau şinele de cale ferată şi rezervorul de apă pe care era scris SHELTON.

— Naiba să mă ia, zise Eddie cu uimire, am mai fost în oraşul ăsta. Acum mulţi ani, în timpul războiului, noaptea, noaptea tîrziu, cînd toată lumea dormea. Am ieşit afară pe peron să fumez şi iată-ne în plină pustietate şi-un întuneric ca smoala. Privesc în sus şi văd numele ăla de Shelton scris pe rezervorul de apă. Mergeam spre Pacific, toată lumea sforăia, absolut toţi nenorociţii ăia de fraieri, şi am stat doar cîteva minute, cred că alimentam cu combustibil, iar apoi am luat-o din loc. Să mă ia naiba, Sheltonul! De atunci urăsc locul ăsta!

Acolo, în Shelton, ne-am împotmolit. La fel ca în Davenport, Iowa; nu ştiu cum se făcea, dar toate maşinile erau de fermieri sau, şi mai rău, de turişti, adică bătrînei aflaţi la volan şi cu nevestele lor care le arătau indicatoarele şi stăteau cu nasu-n hărţi, toţi aruncînd în jur priviri suspicioase.

Burniţa se înteţi şi lui Eddie i se făcu frig; avea haine foarte puţine. Am luat o cămaşă groasă, de lînă, din geanta mea de pînză şi i-am dat-o. S-a simţit mai bine. Am luat nişte picături de tuse dintr-o coşmelie indiană. Am mers la minusculul oficiu poştal şi i-am scris mătuşii mele o carte poştală de un cent. Ne-am întors la şoseaua cenuşie. Iată acolo, scris pe rezervorul de apă: Shelton. Trenul de Rock Island vîjîi pe lîngă noi. Ca prin ceaţă, văzurăm o clipă chipurile pasagerilor din vagoanele Pullman. Trenul urlă în noapte în direcţia pe care ne-o doream şi noi. Începu să plouă şi mai tare.

Un tip înalt şi osos, cu pălărie de cowboy, îşi opri maşina venind din sens contrar. Se îndreptă spre noi. Arăta ca un şerif. Am avut timp să ne pregătim pe furiş o poveste.

— Măi băieţi, voi aveţi de gînd să mergeţi undeva sau doar vă plimbaţi?

Nu i-am înţeles întrebarea, cu toate că era o întrebare a naibii de bună.

— De ce? am spus.

— Păi, am un mic parc de distracţii pe şosea, la cîţiva kilometri de aici, şi caut nişte băieţi care vor să muncească, să mai facă un ban. Am închiriat o ruletă şi un ring de lemn, ştiţi voi, din ăla în care arunci cu păpuşi ca să-ţi încerci norocul. Dacă vreţi să lucraţi pentru mine, puteţi lua treizeci la sută din încasări.

— Cazare şi masă?

— Aveţi unde să dormiţi, dar de mîncare nu e. Trebuie să mîncaţi în oraş. Călătorim mult.

Am stat pe gînduri.

— E o ocazie bună, zise şi aşteptă răbdător să ne hotărîm.

Ne simţeam stînjeniţi şi nu ştiam ce să spunem, iar în ceea ce mă privea nu voiam deloc să am de-a face cu un parc de distracţii. Eram într-o grabă nebună să ajung la gaşca din Denver.

Am spus:

— Nu ştiu, călătoresc cît de repede pot, nu cred că am timp.

Eddie zise şi el ceva la fel şi bătrînul ne făcu semn cu mîna, se întoarse degajat la maşina lui şi demară. Şi asta a fost tot. Am rîs o vreme, imaginîndu-ne cam ce ar fi putut să ne aştepte. Eu îmi închipuiam o noapte întunecoasă şi prăfoasă în cîmpie, cu familii din Nebraska însoţite de copilaşii lor cu obraji trandafirii, veniţi să caşte gura uimiţi la tot ceea ce le ofeream, şi ştiu că m-aş fi simţit ca naiba să-i păcălesc cu trucurile alea ieftine. Şi roata gigantică învîrtindu-se în bezna şesului, şi, Doamne Dumnezeule, refrenul atît de trist al căluşeilor şi eu, pornit să-mi ating ţelul, dar dormind în vreo căruţă poleită, pe un pat făcut din saci de pînză.

Eddie se dovedi a fi un tovarăş de drum cu totul nesimţitor. Pe drum îşi făcu apariţia o vechitură caraghioasă, condusă de un bătrîn. Era făcută dintr-un fel de aluminiu şi avea forma unei cutii – fără îndoială un fel de rulotă, dar una cu totul şi cu totul neobişnuită, meşteşugită pe-aici, prin Nebraska. Mergea foarte încet şi a oprit. Am alergat la el, dar ne-a spus că nu-l poate lua decît pe unul din noi. Fără nici un cuvînt, Eddie a sărit înăuntru şi a dispărut tica-tica din faţa ochilor mei, cu cămaşa mea de lînă cu tot. Aleluia, mi-am luat adio de la cămaşă. Oricum nu avea pentru mine decît o valoare sentimentală. Am aşteptat în Sheltonul nostru blestemat o grămadă de vreme, ore-n şir, gîndindu-mă că mă apucă iar noaptea. De fapt era doar după-amiaza devreme, dar cerul era întunecat. Denver, Denver, cum o să ajung eu la Denver? Tocmai eram pe cale să mă las păgubaş şi mă gîndeam să merg la o cafea, cînd o maşină relativ nouă, condusă de un tînăr, opri. M-am repezit la el ca un nebun.

— Unde mergi?

— Denver.

— Te pot duce vreo sută şaizeci de kilometri.

— Grozav, grozav, mi-ai salvat viaţa.

— Şi eu am făcut autostopul, aşa că de aia iau pe alţii.

— Şi eu aş lua dacă aş avea maşină.

Aşa că am discutat, iar el îmi povesti viaţa lui, care nu era foarte interesantă, apoi am adormit puţin şi m-am trezit undeva în afara oraşului Gothenburg, unde m-a şi lăsat.

1. Y – căminul YMCA (Young Men’s Christian Association – n.t.).