Georges Simenon, Maigret et le corps sans tête

Maigret et le corps sans tête © 1955 Georges Simenon Limited, all rights reserved

Maigret şi cadavrul fără cap © 2009, 2015 Georges Simenon Limited, all rights reserved

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5166-5

ISBN PDF: 978-973-46-5167-2

ISBN print: 978-973-46-1523-0

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă: Florin Pînzariu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

GEORGES SIMENON (1903-1989) este unul dintre cei mai cunoscuţi scriitori de literatură poliţistă. A scris peste 200 de romane, traduse în peste 50 de limbi, dintre care 75 de romane şi 28 de povestiri avîndu-l drept personaj principal pe celebrul inspector Maigret. Pînă astăzi, cărţile sale au fost vîndute în peste 850 de milioane de exemplare în întreaga lume.

I

Descoperirea fraţilor Naud

Cerul abia începea să se lumineze cînd Jules, primul născut dintre fraţii Naud, îşi făcu apariţia pe puntea şlepului: i se ivi mai întîi capul, apoi umerii şi, în sfîrşit, corpul înalt şi deşelat. Frecîndu-şi părul de culoarea inului încă nepieptănat, bărbatul se uită la ecluză, la cheiul Jemmapes din stînga lui, la cheiul Valmy din dreapta, apoi zăbovi cîteva minute, cît să-şi răsucească o ţigară şi s-o fumeze în răcoarea zorilor, înainte ca o lampă să se aprindă în micul bar din colţul străzii Récollets.

Din cauza luminii slabe, faţada părea de un galben mai intens decît în realitate. Popaul, patronul, fără guler, şi el nepieptănat, ieşi pe trotuar să ridice obloanele.

Naud trecu pasarela şi traversă cheiul, răsucind a doua ţigară. Cînd fratele lui, Robert, aproape la fel de înalt şi slab, ieşi şi el dintr-un tambuchi, putu să-i vadă în barul luminat pe Jules, sprijinit cu coatele de tejghea, şi pe patron turnîndu-i o duşcă de tărie în cafea.

S-ar fi zis că Robert aştepta să-i vină rîndul, răsucind o ţigară cu aceleaşi gesturi ca ale fratelui său. Cînd Jules ieşi din bar, mezinul coborî de pe şlep, astfel încît se întîlniră în mijlocul străzii.

— Pornesc motorul, spuse Jules.

Erau zile cînd nu schimbau mai mult de zece propoziţii de genul acesta. Ambarcaţiunea lor se numea Cei Doi Fraţi. Se căsătoriseră cu două surori gemene şi ambele familii locuiau la bord.

Robert luă locul fratelui său în barul lui Popaul, unde mirosea a cafea stropită cu alcool.

— Frumoasă zi, spuse Popaul, un bărbat scund şi gras.

Naud se mulţumi să privească pe fereastră cerul care căpăta o nuanţă roz. Coşurile ce se înălţau deasupra acoperişurilor erau primele care prindeau viaţă şi culoare în peisaj, în timp ce pe ţigle, ca şi pe unele pietre ale caldarîmului, frigul din ultimele ore ale nopţii depusese un strat subţire de chiciură care începea să dispară.

Apoi se auzi duduitul sacadat al motorului diesel. Un fum negru începu să iasă din partea din spate a şlepului. Naud puse ceva mărunţiş pe tejghea, salută atingîndu-şi cu două degete şapca şi traversă din nou cheiul. Ecluzierul, în uniformă, îşi făcuse apariţia deasupra sasului şi pregătea manevra. Foarte departe, pe cheiul Valmy, se auzeau paşi, dar încă nu se vedea nimeni. Glasuri de copii răzbăteau din interiorul ambarcaţiunii, unde femeile pregăteau cafeaua.

Jules reapăru pe punte, se aplecă în partea din spate, încruntat, şi fratele lui înţelese ce nu era în regulă. Încărcaseră piatră cioplită la Beauval, la borna 48 a canalului Ourcq. Ca aproape întotdeauna, îmbarcaseră cîteva tone în plus şi, chiar cu o zi înainte, ieşind din bazinul La Villette ca să intre în canalul Saint-Martin, atinseseră mîlul de la fund.

De obicei, în martie e destulă apă. Dar, în acel an, nu mai căzuse o ploaie de două luni şi economiseau apa canalului.

Porţile ecluzei se deschiseră. Jules se instală la cîrmă. Fratele lui coborî pe uscat să dezlege parîmele. Elicea începu să se rotească şi, după cum se temeau amîndoi, răscoli un noroi gros, care urcă la suprafaţă făcînd bule mari.

Apăsînd cu toată greutatea pe prăjină, Robert să străduia să depărteze de mal partea din faţă a ambarcaţiunii. Elicea părea că se roteşte în gol. Omul de la ecluză, obişnuit cu asta, aştepta răbdător, bătînd din palme să se încălzească.

Se produse atunci o izbitură; apoi se auzi un zgomot îngrijorător de angrenaj şi Robert Naud se întoarse spre fratele lui, care cală motorul.

Nu ştiau ce se întîmplă. Elicea nu atinsese fundul, fiindcă era protejată de o parte a cîrmei. Probabil că se prinsese ceva în ea, poate o parîmă veche, din acelea care zac pe fundul canalelor, şi, dacă asta era, nu le-ar fi fost deloc uşor să scape de ea.

Robert, cu prăjina în mînă, se îndreptă spre partea din spate, se aplecă şi încercă, prin apa tulbure, să ajungă la elice, în timp ce Jules se ducea după o cange mai mică. Laurence, soţia lui, scoase capul prin tambuchi şi îl întrebă:

— Ce s-a întîmplat?

— Nu ştiu.

Cei doi fraţi începură să manevreze în tăcere prăjina în jurul elicei calate şi, după cîteva minute, ecluzierul, Dambois, căruia toţi îi spuneau Charles, coborî pe chei să se uite la ei. Nu puse întrebări, mulţumindu-se să tragă tăcut din pipă, căreia îi reparase coada fiul lui.

Cîţiva trecători se grăbeau spre Place de la République şi infirmiere în uniformă se îndreptau spre spitalul Saint-Louis.

— L-ai prins?

— Cred că da.

— Un cablu?

— Habar n-am.

Jules Naud agăţase ceva cu cangea şi, după un timp, obiectul cedă şi noi bule de aer urcară la suprafaţa apei.

Bărbatul trase încet cangea şi, cînd cîrligul ajunse aproape de suprafaţă, văzură apărînd un pachet ciudat, legat cu sfoară şi înfăşurat în hîrtie de ziar deteriorată.

Era braţul unui om, întreg, de la umăr pînă la mînă, care, stînd în apă, căpătase o culoare alburie şi consistenţa unui peşte mort.

Depoil, brigadierul de la postul de poliţie din capătul cheiului Jemmapes, tocmai îşi încheia serviciul de noapte cînd în cadrul uşii apăru silueta înaltă a lui Jules Naud.

— Sînt deasupra ecluzei Récollets cu şlepul Cei Doi Fraţi. Elicea s-a calat cînd am pornit şi am scos din apă un braţ de bărbat.

Depoil, care aparţinea de cincisprezece ani de Arondismentul X, avu reacţia pe care urmau să o aibă toţi poliţiştii anunţaţi despre cele întîmplate.

— De bărbat? repetă el, neîncrezător.

— Da, de bărbat. Braţul e plin de păr negru şi…

Din canalul Saint-Martin era scos periodic cîte un cadavru, aproape întotdeauna după ce se bloca elicea unei ambarcaţiuni. De cele mai multe ori, cadavrul era întreg şi aparţinea unui bărbat, un cerşetor bătrîn, de exemplu, care, după ce băuse prea mult, alunecase în canal, sau un derbedeu lichidat cu o lovitură de cuţit de o bandă rivală.

Erau descoperite şi cadavre făcute bucăţi, în medie două-trei pe an, dar, după cît îşi putea aminti brigadierul Depoil, era vorba numai de femei. Poliţia ştia imediat încotro să-şi îndrepte cercetările. În nouăzeci la sută din cazuri, dacă nu şi mai mult, victima era o prostituată de categorie inferioară, dintre acelea care pot fi văzute noaptea în preajma terenurilor virane.

„Crima unui sadic”, conchidea raportul.

Poliţia cunoştea fauna cartierului şi deţinea liste la zi ale răufăcătorilor şi indivizilor dubioşi. În general, cîteva zile erau de ajuns pentru arestarea autorului unui delict oarecare, fie că era vorba despre un furt de pe tejghea sau despre un atac cu mînă armată. Dar rareori se întîmpla ca poliţia să pună mîna pe unul dintre aceşti asasini.

— L-ai adus? întrebă Depoil.

— Braţul?

— Unde l-ai lăsat?

— Pe chei. Acum putem pleca? Trebuie să ajungem la cheiul Arsenalului, unde sîntem aşteptaţi pentru descărcat.

Brigadierul aprinse o ţigară, semnală pentru început incidentul prin telefon celor de la Police Secours¹, apoi ceru numărul comisarului de cartier, domnul Magrin.

— Îmi cer scuze că vă trezesc. Nişte marinari au scos un braţ de bărbat din canal… Nu! Un braţ de bărbat… Tot aşa mi-am zis şi eu. Cum?… Da, e aici. O să-l întreb.

Brigadierul se întoarse spre Naud, cu receptorul în mînă.

— Pare să fi stat mult timp în apă?

Jules Naud se scărpină în cap şi răspunse:

— Depinde de ce înţelegeţi prin mult timp.

— E foarte descompus?

— Nu se poate spune. După părerea mea, să fi stat în apă cam două-trei zile…

Brigadierul repetă în receptor:

— Două-trei zile.

Apoi ascultă, jucîndu-se cu creionul, instrucţiunile pe care i le dădea comisarul.

— Putem trece prin ecluză? întrebă Naud, după ce brigadierul puse receptorul în furcă.

— Încă nu. Cum foarte bine zice comisarul, e posibil ca de şlep să fie agăţate şi alte bucăţi, care s-ar putea pierde prin punerea lui în mişcare.

— Dar nu pot să stau acolo o veşnicie! În spatele nostru sînt deja patru vase care aşteaptă.

Brigadierul, care ceruse un alt număr, aştepta să i se răspundă.

— Alo! Victor? Te-am trezit? Eşti deja la masă? Cu atît mai bine. Am o treabă pentru tine.

Victor Cadet locuia pe strada Chemin-Vert, nu departe de acolo, şi rareori trecea o lună fără să se apeleze la serviciile lui de scafandru la canalul Saint-Martin. Probabil că era omul care scosese cele mai multe obiecte heteroclite, inclusiv cadavre umane, din Sena şi canalele din Paris.

— Îl anunţ pe ajutorul meu şi vin.

La şapte dimineaţa, în apartamentul din bulevardul Richard-Lenoir, doamna Maigret, deja îmbrăcată, proaspătă şi mirosind a săpun, pregătea în bucătărie micul dejun, în timp ce soţul ei încă mai dormea. La Poliţia Judiciară, Lucas şi Janvier începuseră serviciul la ora şase şi Lucas primi vestea descoperirii făcute în canal.

— Ciudat! mormăi el, adresîndu-se lui Janvier. Din canalul Saint-Martin a fost scos un braţ, dar nu de femeie.

— De bărbat?

— Păi cum altfel?

— Putea fi un braţ de copil.

Se întîmplase şi asta, o singură dată, cu trei ani în urmă.

— Îl anunţi pe şefu’?

Lucas se uită la ceas, ezită, apoi scutură din cap.

— Nu e nici o grabă. Să-l lăsăm să-şi bea liniştit cafeaua.

La opt fără zece, se adunase destul de multă lume în faţa şlepului Cei Doi Fraţi şi un agent de poliţie îi ţinea pe curioşi la distanţă de un obiect aşezat pe dale şi acoperit cu o bucată de prelată. Trebuie să fie ecluzată ambarcaţiunea lui Victor Cadet, aflată în aval, care veni şi trase la chei.

Cadet era un adevărat colos şi lăsa impresia că fusese nevoit să-şi facă un costum de scafandru special pentru el. Ajutorul lui era însă un bătrîn mic de statură, care mesteca tutun în timp ce lucra şi trimitea în apă jeturi lungi de salivă maronie.

El potrivi scara, dădu drumul pompei şi înşurubă sfera enomă de cupru pe gîtul lui Victor.

Două femei şi cinci copii, toţi cu părul de un blond aproape alb, stăteau în picioare în partea din spate a şlepului; una dintre femei era însărcinată, cealaltă ţinea un bebeluş în braţe.

Soarele scălda acum cu lumina lui imobilele de pe cheiul Valmy, şi era un soare atît de curat, de vesel, încît te puteai întreba de ce cheiul acela avea o reputaţie sinistră. Sigur, faţadele nu erau proaspăt vopsite, albul sau galbenul se decolorase, dar, în acea dimineaţă de martie, aspectul era la fel de lipsit de gravitate ca un tablou de Utrillo.

Cei Doi Fraţi avea în spatele lui alte patru şlepuri, pe care puteai vedea rufe întinse la uscat pe frînghie şi copii ţinuţi cu greu în frîu, iar mirosul de catran reuşea să alunge izul mai puţin plăcut al canalului.

La opt şi un sfert, Maigret, care băuse a doua ceaşcă de cafea şi se ştergea la gură înainte de a aprinde prima pipă, primi un telefon de la Lucas.

— Zici că e un braţ de bărbat?

Şi el era mirat.

— Altceva n-au mai găsit?

— Victor, scafandrul, s-a apucat deja de treabă. Sîntem obligaţi să dăm drumul la şlepuri prin ecluză, altfel se blochează.

— Cine s-a ocupat de asta pînă acum?

— Judel.

Era un inspector din Arondismentul X, un tip şters, dar conştiincios, în care puteai avea încredere pentru primele constatări.

— Treceţi pe-acolo, şefule?

— Nu-i mare ocolul.

— Vreţi să vină şi unul dintre noi?

— Cine e la birou?

— Janvier, Lemaire… Staţi puţin… Acum a sosit şi Lapointe.

Maigret ezită un moment. Soarele bătea şi la el şi geamul fusese întredeschis. Poate că era un caz fără importanţă, fără nimic misterios, şi atunci Judel s-ar fi ocupat în continuare de el. N-ai de unde să ştii la început! Dacă ar fi fost un braţ de femeie, Maigret ar fi pus prinsoare fără să ezite că restul va fi doar o muncă de rutină.

Dar, fiind vorba despre un braţ de bărbat, era posibil orice. Iar dacă acest caz s-ar fi dovedit complicat, dacă Maigret ar fi hotărît să se ocupe el de anchetă, zilele următoare ar fi depins în parte de alegerea pe care avea să o facă, deoarece, de preferinţă, continua şi sfîrşea o anchetă cu inspectorul care o începuse împreună cu el.

— Trimite-mi-l pe Lapointe.

De ceva timp nu mai colaborase strîns cu dînsul şi tinereţea lui îl amuza: entuziasmul şi apoi stînjeneala lui cînd credea că făcuse o gafă.

— Îl anunţ pe şef?

— Da. Probabil că voi întîrzia la raport.

Era 23 martie. Primăvara începuse oficial cu două zile în urmă şi, ceea ce nu se întîmpla în fiecare an, o simţeai deja în aer, astfel încât comisarul fu cît pe ce să plece de acasă fără pardesiu.

Luă un taxi din bulevardul Richard-Lenoir. Nu existau autobuze directe şi vremea nu te îndemna deloc să iei metroul. După cum se aştepta, ajunse la ecluza Récollets înaintea lui Lapointe şi îl găsi pe inspectorul Judel aplecat spre apa neagră a canalului.

— N-aţi mai găsit nimic?

— Încă nu, şefule. Victor dă ocol şlepului ca să vadă dacă s-a mai agăţat ceva.

După zece minute, Lapointe coborî dintr-o maşină neagră a Poliţiei Judiciare, exact în momentul în care bule de aer anunţau că Victor va ieşi la suprafaţă.

Ajutorul lui se repezi să deşurubeze sfera de cupru. Scafandrul aprinse imediat o ţigară, se uită în jur, îl recunoscu pe Maigret şi îl salută familiar cu o mişcare a mîinii.

— Nimic?

— Nu în sectorul ăsta.

— Şlepul poate să plece?

— Sînt sigur că nu va mai agăţa nimic, poate doar mîlul de pe fund.

Robert Naud, care auzise, îi strigă fratelui său:

— Porneşte motorul!

Maigret se întoarse spre Judel.

— Le-ai luat declaraţii?

— Da. Le-au semnat. De altfel, vor sta cel puţin patru zile să descarce la cheiul Arsenalului.

Asta era undeva destul de aproape, în aval, la vreo doi kilometri, între Bastilia şi Sena.

Şlepul, care era prea încărcat şi atingea uşor fundul, avu nevoie de ceva timp pînă să pornească, apoi ajunse în sfîrşit în ecluză şi porţile se închiseră.

Majoritatea curioşilor începeau să plece. Cei rămaşi nu aveau nimic de făcut şi probabil că erau liberi toată ziua.

Victor nu-şi scosese costumul de scafandru.

— Dacă mai sînt şi alte bucăţi, atunci se află mai sus, în amonte, explică el. Coapsele, trunchiul, capul sînt mai grele decît un braţ şi au mai puţine şanse să fie duse de apă.

Pe suprafaţa canalului nu se vedea nici urmă de curent şi deşeurile care pluteau păreau nemişcate.

— Bineînţeles, aici nu e curent ca în apa unui rîu. Dar, la fiecare trecere prin ecluză, se produce totuşi o mişcare a apei, aproape insesizabilă, pe toată lungimea biefului.

— Asta ar însemna că trebuie continuate căutările pînă la cealaltă ecluză?

— Administraţia plăteşte şi poliţia hotărăşte, conchise Victor trăgînd din ţigară.

— Va lua mult timp?

— Depinde de locul unde voi găsi restul. Evident, dacă restul e în canal!

De ce o parte a corpului ar fi fost aruncată în canal şi cealaltă, de exemplu, pe un teren viran?

— Caută mai departe.

Cadet îi făcu semn ajutorului său să lege ambarcaţiunea la chei puţin mai sus şi se pregăti să-şi pună din nou casca de cupru.

Maigret îi trase deoparte pe Judel şi Lapointe. Cei trei formau pe chei un mic grup privit de curioşi cu respectul pe care îl ai în mod inconştient faţă de oficiali.

— Ar trebui, pentru orice eventualitate, să puneţi să fie cercetate terenurile virane şi şantierele din împrejurimi.

— M-am gîndit şi eu la asta, răspunse Judel. Aşteptam instrucţiuni ca să încep.

— Cîţi oameni ai la dispoziţie?

— Doi, în dimineaţa asta. După-amiază aş putea avea trei.

— Încearcă să afli dacă în ultimele zile au avut loc încăierări în zonă, poate au fost ţipete, strigăte de ajutor…

— Da, şefule.

Maigret se depărtă de poliţistul în uniformă ca să privească braţul uman acoperit cu o prelată, aflat tot pe dalele cheiului.

— Hai, Lapointe!

Se îndreptă spre barul din colţ, vopsit în galben, şi deschise uşa cu geam de la La Popaul. Cîţiva muncitori din împrejurimi, în ţinută de lucru, mîncau la tejghea.

— Cu ce vă servesc?, se găsi să întrebe patronul.

— Aveţi telefon?

Îl zări chiar în acel moment: un aparat fixat pe perete, lîngă tejghea. Nu exista cabină telefonică.

— Să mergem, Lapointe.

Nu avea chef să telefoneze în public.

— Nu vreţi să beţi nimic?

Popaul părea ofensat şi comisarul îi promise:

— Vin mai tîrziu.

De-a lungul cheiului se vedeau case modeste cu un etaj, dar şi imobile de locuinţe, ateliere şi construcţii mari din beton unde se aflau birouri.

— Găsim noi o cafenea cu cabină telefonică.

Mergînd pe trotuar, puteau acum să zărească, de cealaltă parte a canalului, drapelul decolorat şi felinarul albastru al postului de poliţie, în spatele căruia se înălţa silueta întunecată a spitalului Saint-Louis.

Merseră aproape trei sute de metri înainte să găsească un bar întunecos în care intrară. Trebuia să cobori două trepte de piatră, iar podeaua era din dale mici, de un roşu închis, ca în imobilele din Marsilia.

În încăpere nu era nimeni, doar un motan mare, roşcat, culcat lîngă sobă. Animalul se ridică alene, se îndreptă spre o uşă întredeschisă şi dispăru.

— E cineva aici? strigă Maigret.

Se auzea tic-tacul precipitat al unui ceas cu cuc. În aer plutea un iz de tărie şi de vin alb. Mai mult de tărie decît de vin, dar şi un vag miros de cafea.

Într-o încăpere din spate se produse o mişcare, apoi o voce de femeie le strigă cu oarecare lehamite:

— Imediat!

Tavanul era jos, afumat, pereţii înnegriţi, încăperea cufundată într-o semiobscuritate traversată, asemenea vitraliilor unei biserici, doar de cîteva raze de soare. Pe un carton lipit pe perete era scris cu stîngăcie:

Servim gustări la orice oră.

Iar pe altul:

Vă puteţi aduce mîncare de acasă.

La ora aceea, nimeni nu părea tentat să intre, iar Maigret şi Lapointe erau probabil primii clienţi ai zilei. Într-un colţ se afla o cabină telefonică. Maigret aşteptă să apară mai întîi patroana.

Cînd îşi făcu apariţia, tocmai îşi termina de prins cu agrafe părul aproape negru. Era slabă, fără vîrstă, să fi avut patruzeci-patruzeci şi cinci de ani, şi venea spre ei cu o faţă posacă, tîrîndu-şi papucii de pîslă pe pardoseală.

— Ce doriţi?

Maigret se uită la Lapointe.

— Vinul alb e bun?

Ea dădu din umeri.

— Două pahare. Aveţi o fisă de telefon?

Comisarul se închise în cabină şi sună la biroul procurorului ca să-i prezinte un raport verbal. Îi răspunse un adjunct care manifestă aceeaşi mirare ca şi ceilalţi cînd află că braţul scos din canal era al unui bărbat.

— Un scafandru continuă căutările. Crede că restul, dacă există, se află în amonte. Aş dori ca doctorul Paul să examineze braţul cît mai repede posibil.

— Pot să vă telefonez acolo unde vă aflaţi? O să încerc imediat să-l prind la telefon şi vă sun.

Maigret citi numărul de pe aparat, i-l transmise adjunctului, apoi se îndreptă spre tejghea, unde fuseseră umplute două pahare.

— Noroc! spuse el, întorcîndu-se spre patroană.

Ea păru că nu aude. Îi privea încruntată, aşteptînd să plece ca să-şi poată continua treaba: toaleta, după toate aparenţele.

Probabil fusese o femeie frumoasă. În orice caz, ca tot omul, fusese şi ea tînără. Acum, ochii, gura, tot corpul său vădeau semne de osteneală. Poate că era bolnavă şi aştepta să vină ora crizei? Unii oameni, care ştiu că la o anumită oră vor reîncepe să sufere, au o expresie absentă şi încordată care seamănă cu a toxicomanilor ce aşteaptă ora dozei.

— Aştept un telefon, murmură Maigret, vrînd parcă să se scuze.

Era un loc public, desigur, ca toate barurile şi cafenelele, un loc oarecum anonim, şi totuşi amîndoi aveau impresia că deranjau, că pătrunseseră într-un mediu unde nu aveau ce căuta.

— Aveţi vin bun.

Nu minţea. Majoritatea bistrourilor din Paris anunţă un „vinişor de ţară”, dar de cele mai multe ori e vorba de un vin falsificat care vine direct de la Bercy. Acesta însă avea un parfum de regiune pe care comisarul încerca să-l identifice.

— Sancerre? întrebă el.

— Nu. Provine dintr-un mic sat de pe lîngă Poitiers.

De aceea îţi lăsa în gură un gust de cremene.

— Aveţi rude acolo?

Ea nu răspunse şi Maigret o admiră că putea să stea nemişcată, privindu-i în tăcere, cu faţa lipsită de expresie. Motanul se întorsese şi se freca de picioarele ei goale.

— Şi soţul?

— Tocmai a plecat după el.

Voise să spună că se dusese acolo ca să aducă vin. Nu era uşor să întreţină conversaţia şi, în momentul în care comisarul îi făcea semn să mai umple o dată paharele, îi veni în ajutor ţirîitul telefonului.

— Da, eu sînt. L-aţi găsit pe Paul? E liber? Peste o oră? Bine! Voi fi acolo.

Se întunecă la faţă în timp ce asculta urmarea. Adjunctul procurorului îl anunţa că acel caz fusese încredinţat judecătorului de instrucţie Coméliau, aproape duşmanul personal al lui Maigret, magistratul cel mai conformist şi mai cîrcotaş din Parchet.

— Cere cu insistenţă să-l ţineţi la curent cu mersul anchetei.

— Ştiu.

Asta însemna că Maigret va primi zilnic cinci-şase telefoane de la Coméliau şi că în fiecare dimineaţă va trebui să se ducă la el la birou să-i dea raportul.

— În fine! oftă el. Mă voi strădui!

— Nu-i vina mea, domnule comisar. Era singurul judecător disponibil şi…

Raza de soare care pătrundea în bar se înclinase uşor şi lumina acum paharul lui Maigret.

— Mergem! murmură el, scoţînd banii din buzunar. Cît face?

Apoi, pe drum:

— Ai venit cu maşina?

— Da. A rămas la ecluză.

Vinul colorase uşor obrajii lui Lapointe şi ochii acestuia străluceau puţin. De unde se aflau, zăreau, pe marginea canalului, un grup de curioşi care urmărea evoluţiile scafandrului. Cînd Maigret şi inspectorul ajunseră în dreptul lor, ajutorul lui Victor le arătă pe fundul bărcii un pachet mai voluminos decît primul.

— O gambă şi laba piciorului, spuse el, după ce scuipă în apă.

Ambalajul era mai puţin deteriorat decît precedentul şi Maigret nu simţi nevoia să-l examineze mai de aproape.

— Crezi că e nevoie să chemăm o dubă? îl întrebă el pe Lapointe.

— Avem destul loc în portbagaj.

Nu prea le surîdea, dar nici nu voiau să-l facă să aştepte pe medicul legist cu care aveau întîlnire la Institutul Medico-Legal, o clădire modernă, deschisă la culoare, situată pe malul Senei, nu departe de locul unde canalul se uneşte cu fluviul.

— Ce fac? întrebă Lapointe.

Maigret preferă să nu spună nimic şi, învingîndu-şi sila, inspectorul duse cele două pachete, unul după altul, în portbagajul maşinii.

— Miroase? îl întrebă comisarul, după ce reveni pe malul apei.

Iar Lapointe, care ţinea mîinile depărtate de corp, strîmbă din nas, făcînd semn din cap că da.

Doctorul Paul, în halat alb şi cu mănuşi din cauciuc pe mîini, fuma ţigară după ţigară. Spunea frecvent că tutunul este unul dintre cele mai sigure antiseptice şi, în cursul unei autopsii, i se întâmpla să fumeze şi două pachete de Gauloises albastre.

Lucra cu însufleţire şi chiar cu bună dispoziţie, aplecat peste masa de marmură, vorbind între două fumuri.

— Bineînţeles, tot ce pot să vă spun acum nu e deloc bătut în cuie. Mai întîi, aş vrea să văd şi restul cadavrului, care ne va furniza mai multe informaţii decît un picior şi un braţ; pe urmă trebuie, înainte de a mă pronunţa, să fac cîteva analize.

— Ce vîrstă avea?

— După o estimare la prima vedere, bărbatul trebuie să fi avut între cincizeci şi şaizeci de ani, mai aproape de cincizeci decît de şaizeci. Priviţi palma asta.

— Ce-ar trebui să văd?

— E o palmă lată şi puternică. Cred că la un moment dat a făcut munci grele.

— O mînă de muncitor.

— Nu. Mai curînd de ţăran. Aş pune totuşi prinsoare că palma asta n-a mai atins o unealtă grea de ani de zile. Individul nu era prea îngrijit, se vede după unghii, îndeosebi după cele de la picior.

— Un cerşetor?

— Nu cred. Oricum, după cum v-am spus, aştept şi restul, dacă va fi găsit, ca să mă pot pronunţa.

— E mort de mult timp?

— Şi asta e tot o ipoteză. Să n-o luaţi de bună, pentru că s-ar putea să vă spun contrariul diseară sau mîine. Deocamdată aş zice că e mort de trei zile, nu mai mult. Ba chiar aş fi tentat să spun şi mai puţin.

— N-a murit noaptea trecută?

— Nu. Dar cu o noapte înainte, poate.

Maigret şi Lapointe fumau şi ei, evitînd pe cît posibil să se uite la masa de marmură. Doctorul Paul, în schimb, părea că lucrează cu drag şi îşi mînuia intrumentele cu gesturi de prestidigitator.

Cînd să îmbrace hainele de oraş, sună telefonul. Judel, aflat pe cheiul Valmy, avea veşti noi pentru Maigret.

— Am găsit torsul! anunţă el cu oarecare exaltare.

— Nu şi capul?

— Încă nu. Victor pretinde că va fi mai greu, din cauza greutăţii care l-a afundat probabil mai mult în nămol. A găsit şi un portofel gol şi o geantă de femeie.

— Lîngă trunchi?

— Nu. Destul de departe. S-ar părea că nu există nici o legătură între ele. După cum spune Victor, de fiecare dată cînd se scufundă în canal, ar putea să scoată la suprafaţă destule lucruri ca să umple o tarabă la talcioc. Cu puţin înainte de a descoperi trunchiul, a pescuit un pat metalic pliant şi două bideuri.

Paul nu-şi scosese încă mănuşile, aşteptînd cu mîinile depărtate.

— Au mai găsit ceva? întrebă el.

Maigret făcu semn că da. Apoi îl întrebă pe Judel:

— Poţi să mi-l trimiţi la Institutul Medico-Legal?

— Aş putea…

— Aştept aici. Dar repede, pentru că doctorul Paul…

Aşteptară în prag, unde aerul era mai curat şi mai plăcut şi de unde puteau vedea vînzoleala neîncetată de pe podul Austerlitz. De cealaltă parte a Senei, cîteva şlepuri şi o mică ambarcaţiune maritimă descărcau în faţa Magazinelor Generale. În dimineaţa aceea simţeai ceva tineresc şi vesel în ritmul Parisului, începea un nou anotimp, o nouă primăvară, iar oamenii erau optimişti.

— Presupun că nu sînt tatuaje sau cicatrice?

— Nu, nu pe părţile examinate de mine. Aş zice că e mai curînd pielea cuiva care trăieşte în interior.

— Pare foarte păros.

— Da. Aproape că v-aş putea descrie tipul căruia îi aparţine victima. Brunet, nu prea înalt, mai curînd scund, dar voinic, cu muşchi proeminenţi, păr negru şi des pe braţe, gambe şi piept. Satele noastre produc mulţi indivizi de felul ăsta, solizi, voluntari, încăpăţînaţi. Sînt curios să-i văd capul.

— Cînd îl vom găsi!

După un sfert de oră, doi agenţi în uniformă le aduseră trunchiul şi doctorul Paul aproape că îşi freca mîinile îndreptîndu-se spre masa de marmură, ca un ebenist spre bancul de lucru.

— Asta îmi confirmă că n-a fost mîna unui profesionist, mormăi el. Vreau să spun că omul n-a fost tranşat de un măcelar, nici de un specialist din La Villette. Cu atît mai puţin de un chirurg! Pentru oase, s-a folosit un bomfaier obişnuit. În rest, pare că s-a folosit un cuţit mare de tranşat, din acelea pe care le găseşti în restaurante şi în majoritatea bucătăriilor. Probabil că a luat ceva timp. N-a mers uşor.

Făcu o pauză, apoi adăugă:

— Priviţi pieptul ăsta păros…

Maigret şi Lapointe îi aruncară o scurtă privire.

— Nici o rană aparentă?

— Nu văd nimic. În schimb, e sigur că omul nu a murit înecat.

Era aproape hazliu. Ideea că un om din care erau găsite bucăţi în canal ar fi putut să se înece în acesta…

— Mă voi ocupa îndată de viscere şi, în măsura posibilului, îndeosebi de conţinutul stomacului. Rămîneţi?

Maigret făcu semn că nu. Nu era un spectacol pe care să-l aprecieze în mod deosebit şi ardea de nerăbdare să bea ceva, dar nu vin, ci ceva tare, ca să scape de gustul rău din gură, care i se părea gust de cadavru.

— O clipă, Maigret… Ce-ţi spuneam? Vezi linia asta mai deschisă şi aceste mici puncte albicioase pe abdomen?

Comisarul răspunse afirmativ fără să se uite.

— Linia e cicatricea lăsată de o operaţie de apendicită făcută cu mai mulţi ani în urmă.

— Şi punctele?

— Asta e cel mai ciudat. N-aş jura că am dreptate, dar sînt aproape sigur că e vorba de urme lăsate de alice de vînătoare. Ceea ce ar confirma că, la un moment dat, omul a trăit la ţară, fiind gospodar sau paznic de vînătoare. Cu mulţi ani în urmă, douăzeci, dacă nu şi mai mult, cineva a tras în el. Număr şapte… nu, opt cicatrice de acelaşi fel, dispuse în formă de curcubeu. O singură dată în viaţă am mai văzut asta, şi nu avea o formă atît de regulată. Va trebui să cer să se facă o fotografie pentru arhiva mea.

— Mă suni?

— Unde o să fii? La birou?

— Da. Şi probabil voi lua masa de prînz la braseria Dauphine.

— Te voi suna să-ţi spun ce-am descoperit.

Maigret fu primul care, afară, la soare îşi şterse fruntea, iar Lapointe nu se putu abţine să nu scuipe de cîteva ori, ca şi cum ar fi avut şi el un gust rău în gură.

— O să cer dezinfectarea portbagajului îndată ce vom ajunge la Poliţia Judiciară, spuse el.

Înainte de a urca în maşină, intrară într-un bistrou şi băură un pahar de rachiu de drojdie. Alcoolul era atît de tare, încît Lapointe sughiţă şi ţinu un moment mîna la gură, cu privirea plină de anxietate, fiindu-i teamă să nu vomite.

În sfîrşit, îşi reveni şi bîigui:

— Îmi cer scuze…

În timp ce ieşeau, patronul barului îi spuse unuia dintre clienţi:

— Alţii care au venit să identifice o mortăciune. Toţi au aceeaşi reacţie.

Omul era obişnuit, fiindcă localul lui se afla exact în faţa Institutului Medico-Legal.

1. Serviciu al poliţiei care intervine în cazurile de urgenţă (n.t.).