© 2016 by Editura Polirom

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6192-3

ISBN PDF: 978-973-46-6193-0

ISBN print: 978-973-46-4335-6

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă: © rosipro/Depositphotos.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

OVIDIU VERDEŞ (n. 13 aprilie 1963) este profesor universitar la Facultatea de Litere din Universitatea Bucureşti, autor al volumelor Metafora – un concept deschis (2004), Metaforă şi metafizică. Heidegger, Nietzsche, Blaga, Derrida (2005), Teorie literară contemporană. Teme, autori, abordări (2008). A fost membru al cenaclului Universitas, condus de criticul Mircea Martin. A debutat cu grupaje de poezie în Luceafărul şi Contrapunct şi a publicat studii şi articole în volume colective şi în reviste ca Euresis, Cuvîntul, Dilema, Observator cultural, România literară. Romanul Muzici şi faze, apărut în anul 2000, la Editura Univers, a fost distins cu Premiul Uniunii Scriitorilor pentru debut.

1. Bricheta

Profa de engleză intrase în concediu de naştere, aşa că sîmbătă, după dirigenţie, ne-am strîns rapid catrafusele şi am pornit-o în formaţia obişnuită: eu cu Hari, cu Ina şi cu Dana. Le conduceam pe Drumul Sării, pînă la capătul lui 88, şi pe drum ne mai opream în părculeţul de pe strada şcolii, să fumez eu o ţigară, la baba cu seminţe, să se aprovizioneze Hari şi Dana, şi la sfîrşit haleam cîte-o îngheţată de la o tonetă unde avea îngheţată ca lumea. Mai stăteam puţin de poveşti şi de bîrfe – că, de cînd umblam cu ele, mă tîmpisem şi eu, devenisem bîrfitor –, după care Hari lua tramvaiul încă vreo două staţii, eu luam 88-ul în sens invers, pînă la mine, pe Panduri, Dana mai avea puţin de mers pe jos şi Ina stătea chiar acolo, în intersecţie.

Era patru fără ceva şi era plăcut, nu mai era aşa cald, dar tăceam şi eram toţi cu gîndurile aiurea; doar Hari se apucase să fredoneze Yesterday. Mai aveam numai o săptămînă de şcoală şi situaţiile erau încheiate cam la toate materiile, aşa că mai mult ardeam gazu’ de pomană, ne plictiseam. De săptămîna viitoare, ţineam aproape numai dirigenţie, cu Popeye, adică cu domnu’ Pop, de sport, care era dirigu’ nostru. Ăştia îi tot trăgeau că-i de treabă şi ce nasol că la anu’ iese la pensie, dar mie, sincer să fiu, mi se părea cam nesărat şi pisălog. Cu veşnicu’ lui trening decolorat şi cîrpit în tur, cu tenişii ăia chinezeşti, ce să-ţi spun – întruchipare a modestiei şi conştiinciozităţii! Cînd găsea cîte-o monedă prin clasă, se apleca, o ridica şi începea: ne permitem să aruncăm cu banii? Ei bine, el, om bătrîn, nu-şi permite! El şi pe stradă, dacă vede cinci bani, îi ia şi-i pune în buzunar; nu-i e ruşine! Că cinci bani şi cu cinci bani fac, he-he, zece bani! Cu douăş’cinci de bani îţi luai bilet de tramvai sau de troleibuz. Din zece monede de-astea, îţi luai un corn, aveai ce mînca în pauză, sau un creion chinezesc cu gumă şi erai cel mai mare boier.

Azi îmi făcuse o fază aiurea de tot, nene; cred că se cam ramolise, bietu’ de el. A început să zbiere la mine din senin ce-i cu laţele astea şi cică să nu mă mir dac-o să am nouă la purtare, că de cîte ori nu mi-a zis el cu binişoru’ să mă duc să mă tund? Am rămas mască, tăticu’, pentru că îmi zisese, într-adevăr, dar cînd? Hă-hă, tocmai pe trimestrul al doilea! I-am spus că mîine vin tuns, nici o problemă, dar au sărit cu gura Hari, Ina şi Dana. Că Hari toată ziua era cu mîinile-n păru’ meu; cică îi place ei că-i aşa, creţ, şi nu-mi stă în nici un fel; exact ce mă enerva pe mine. Au început cu milogeala – „Haaai, tovarăşu’, lăsaţi-l, că n-are păru’ aşa mare; mai lăsaţi-l pînă săptămîna viitoare, vă rugăm noooi frumooos!“ – şi Popeye, băiat bun, a zîmbit, a oftat, s-a uitat pe geam, la terenu’ lui de sport, şi două luni n-a mai suflat o vorbă de tuns. Şi, poftim, se trezise acu’, în ultima săptămînă, cînd toţi îşi lăsaseră păru’ mare, şi Răz, şi Mitroi, şi Ierbivoru, şi cînd nici Anton, ditamai directoarea, nu ne mai făcea necazuri la filtru. Nu-i absurd?

N-am zis nimic, dar la sfîrşitul orei a ţinut să mă ia şi la mişto. Şi-a coborît ochelarii mai pe nas, s-a uitat la mine peste rame şi a făcut iar vechea lui poantă: „Cutărescu…? Brînză-bună-în-burduf-de-cîine…!“. Zicala asta îl scutea, chipurile, să mai amintească o groază de chestii constatate de el în legătură cu persoana mea, de cînd ne era diriginte. Eram băiat deştept, îmi mergea mintea, dar eram neserios, nu se putea pune bază pe mine; vorbeam vrute şi nevrute. Citeam mult, ştiam o mulţime de chestii şi aveam talent cu caru’ la română – el unul nu se pricepea, dar aşa zicea doamna Pîslaru, care citea în cancelarie comentariile mele. Bunică-mea fusese o ilustră profesoară de română şi, deh, pesemne îi călcam pe urme, dar ce folos, dacă pînă şi doamna Pîslaru zicea că i-am scos peri albi? Nu era păcat de Dumnezeu, că eram şi băiat drăguţ pe deasupra, mai înalt ca el, şi fetele probabil… (proteste din partea gagicilor).

Cu vorbitul cam avea dreptate, nu neg, fiindcă în clasă eu eram cu poantele; nu mă puteam abţine. Adică mai făceau şi ceilalţi, normal, dar, cînd era cîte-o fază, eu le scoteam în serie, nene; cădeau ăştia pe jos! În schimb, mă enerva tîmpenia cu talentu’ meu la română: ce mare lucru să începi mai altfel comentariile alea, cu o întrebare sau cu două citate mai ’oaţe? Pe bune – în fond, erau chestii de logică, de bun-simţ. Plus că alea de care zicea el că le citea Pîslă în cancelarie erau dintr-a opta; anu’ ăsta nu prea mă mai obosisem să le scriu. Gagica oricum cădea în extaz cum deschideam gura şi nu-mi cerea caietul, aşa că improvizam şi eu pe-acolo, mă făceam că citesc.

Ooof, Doamne! De luni, Popeye începea cu caracterizările individuale pentru nota la purtare şi pun pariu că toată săptămîna din „brînză bună“ nu mă scotea. Nici o problemă, şi mie mi-erau dragi proverbele şi zicătorile – îmi plăcea să le amestec, la modu’ „Cine se scoală de dimineaţă, Dumnezeu să-i dea pedeapsă!“ –, dar chestia cu burdufu’ ajunsese să mă obsedeze: îmi amintea de un caniş negru care murise otrăvit acum cîţiva ani la noi, la teren, în şanţu’ de la moşu’. Cînd ieşeam la fotbal cu puştimea, ne duceam să ne uităm la el, că putrezea mişto în soare, cu dinţii rînjiţi şi cu ochii ficşi, dar burta aia rozalie i se tot umfla, de la viermi, şi tîmpitu’ de Cipri, prietenul meu, zicea că-i „brînză bună în burduf de cîine“. Bleah!

…Ce dracu’ aveam, domn’e, că ba o luam înainte, ba rămîneam în urmă, ba mă împiedicam de bordură şi trebuia să ocolesc copacii prin stradă, parcă de ieri se îngustase Drumul Sării!? Aiurea, cînd mă uit mai bine, văd că şi Ina era înghesuită de Hari, care mergea ca boieroaica pe mijlocul trotuarului, cu Dana la jumătate de metru de ea. Deh, nene! Dana era o piticanie, Ina – o lungană şi e clar că vroia să iasă-n evidenţă, ca să se chiombească toţi masculii de pe Drumul Sării la ea. M-am abţinut cît m-am abţinut, dar Ina se tot freca de mine şi, cînd am ajuns în dreptul atelierului foto, unde ne mai opream noi să facem mişto de mirii şi miresele din poze, i-am dat un cot şi i-am zis să se dea mai hacana, că facem scara măgarului.

Nenică! A luat-o brusc la trap şi mi-a aruncat o privire parcă nu ştiu ce zisesem. Poftim, unde dai şi unde crapă: gagica o luase ca pe-o aluzie la fizicu’ ei şi ieşise că am zis chestia ca să trec lîngă Hari. E drept că m-am exprimat cam aiurea, nu ştiu ce mi-a venit cu „scara măgarului“, dar, ce naiba, nu umblam eu cu strîmbe de-astea.

— Ce, nene, am zis, nu vedeţi c-am ajuns în mijlocu’ străzii? Vreţi să mă calce troleibuzu’?

Sanchi! Hari a ridicat ochii la cer, adică acu’, dac-am făcut-o, mai bine să tac. Doamne, ce putea să mă enerveze cînd îşi dădea aerele astea de mare femeie! M-am apropiat de ea, şi am dat să mai zic ceva, dar proasta de Dana s-a făcut că ne trage în poză şi cică:

— Seeegur! Iete la ei, porumbieii!

Ooof, începusem să mă cam satur, neică, şi de condusu’ ăsta la 88, şi de toate…! Că, de fapt, eu cu Hari aveam ce-aveam; Ina şi Dana erau de decor, dar ce naiba să fac dacă se dădeau prietenele ei nedespărţite? Treaba era clară, că şi Hari „filtra“ cu mine, cum zicea ea, numai că, fiind toată ziua la şcoală, toţi cu ochii pe noi, nu apucam să vorbim niciodată ca lumea. O ţineam langa cu miştoul de doi lei, cu „Ah, iubito!“ şi „Oh, iubitule“, şi, din păcate, povestea dura cam de multişor. Dar lasă: lunea cealaltă plecam în tabără la munte, la Piatra Arsă, şi acolo prindeam eu o ocazie să rămînem singuri, să-i spun păsu’ meu. De asta m-am înscris, pentru că rost de distracţie nu prea era; de tipii din clasă mă săturasem pînă-n gît, dar mă gîndeam c-o să facem excursii şi, prin munţii ăia, prin pădurile alea de foioase şi de conifere, poate rămîneam o dată numai noi doi, să-i zic: „Uite ce-i, fata moşului, din două una, una şi cu una fac două – aşa şi-aşa, scurt pe doi! Vrei să fii prietena mea?“.

Ia, ce film era…? Ajunsesem în dreptul cinematografului şi m-am gîndit să mai dreg busuiocu’, să nu plece Ina supărată. Aici nu prea era locu’ unde să te duci cu gagici: ecranul era tăiat cu şişu’, ăia de la balcon îţi scuipau seminţe-n cap şi, dacă ziceai ceva, riscai s-o iei şi-n barbă. Plus că trebuia să ai nervii tari: costa un leu cincizeci biletu’, că erau scaune de-alea de lemn, pe care făceai bătături la buci, filmul se întrerupea din sfert în sfert de oră şi, în pauze, puradeii se fugăreau peste scaune. Totuşi, era haios: fusesem la Cidul, cu Sofica Loren, la Unora le place jazzul, cu Marilyn Monroe şi cu papagalii ăia deghizaţi, la Planeta maimuţelor şi la Marele premiu – curse de Formula 1, nenică!

…Oaaa! Săptămîna trecută fusesem şi la Călăuza; ce-am zis noi, că la filme de-astea fără bătăi şi împuşcături nu vine nici dracu’ şi o să fim singuri în sală. Aiurea, era full de ţigani şi după vreo zece minute s-au săturat să fluiere şi să urle; au urcat să-l ia la poceală pe proiecţionist, că de ce nu bagă Călăuza. Am rămas mască şi i-am zis unuia de lîngă mine că acesta-i titlul filmului, Călăuza. I-am spus că scrie mare şi afară, la afiş, da’ gagiu’ se uită la mine, în sictir, şi cică: „Băăăi, fraiere! Tu nu vezi că ăsta-i rusesc? Călăuza e unu’ american, cu apaşi!“.

Aha, în programul viitor era Piedone, comisarul fără armă, tăticu’!

— Maaamă, am zis, Piedone! Mergem luni?

— Hai, băi, că-i cu buf-buf! a strigat, plină de entuziasm, Hari, făcîndu-se că-mi trage una la figură.

…Aiurea! Ina s-a uitat în pămînt şi cică:

— Duceţi-vă voi, dacă vreţi. Pe mine m-aşteaptă acasă…

— Hai, domn’e, ce eşti aşa? s-a smiorcăit Hari. Dănuţa, tu vii?

— Nţ! Mie-mi plac alea cu Sergiu Nicolaescu…

Ofticoase, nenică! Astă-iarnă, tot eu le-am invitat să mergem la Cu mîinile curate, să facem mişto, şi aluzia era clară. La istorie, lipsise Iordache al nostru şi îi ţinuse locul dementa de Nicolau. S-a apucat să ne povestească ea cum au murit Horia, Cloşca şi Crişan şi, la un moment dat, a luat-o razna de tot, a început să bocească. Pe cuvîntu’ meu de onoare! Îi curgeau lacrimile pe obraz şi gagica, în loc să scoată batista din poşetă, să se şteargă, se plimba printre rînduri, îi tot trăgea cu nojiţele lui Crişan şi se uita la noi să vadă dacă suntem bine pătrunşi.

Stăteam cu Hari în penultima bancă şi, normal, nu m-am putut abţine, că avea cizmele ei roşii, înalte, cu şireturi, aduse de mătuşă-sa din Germania. Mi-am tras o faţă solemnă, dar cu stînga m-am făcut că încep să-i caut „nojiţele“ aiurea, pe sub sarafan, şi am zis: „Dă nojiţele-ncoa’, că vreau să mă spînzur!“. Am făcut poanta de fază, normal, dar puţin şi de oftică, fiindcă i se trăsese sarafanul pînă sus, şi toţi labagiii din primele rînduri se benoclau ca la panaramă. Ea se făcea că nu-şi dă seama, da’ ăia se hlizeau, îşi dădeau coate şi nu era prima oară; treaba devenise un sport naţional. Îşi aruncau pe jos toate gumele, cariocile, ascuţitorile, ca să se chiombească pe sub bănci, şi pe scîrbosu’ de Scarlat îl vedeai cum lasă bale pe caiet, ca melcii. La faza asta, mi se părea curvă pe bune şi simţeam un junghi nasol de tot. Plus că eu, de regulă, stau în ultima bancă, aşa că n-am cum s-o văd, şi nu sunt obsedat sexual, ca ăia, da’ nici nu-mi convine să se chiombească toţi labagiii şi eu să stau pe uscat.

…Ce naiba ziceam, neică!?… Aaa, da! Deci la faza asta cu „nojiţele“ tipa a început să se zbuciume, să dea din picioare şi atunci m-am făcut că, din cauza vitezei, îmi alunecă mîna puţin mai sus, pe rotulă. A încercat să-mi dea degetele peste cap, da’ n-avea destulă forţă şi atunci s-a strîmbat şi s-a uitat la mine cu scîrbă. Am priceput mesaju’ şi am pus mîna pe caiet, cu palma în sus, ca să-mi primesc pedeapsa cuvenită. A ridicat creionul în aer, că avea un creion ascuţit, a numărat pînă la trei, ca să am timp să-mi trag mîna, şi – zdraaang! Mi-a dat o gaură de toată frumuseţea, că eu nu mi-am tras-o. Am lăsat-o acolo, aşa, de nebun!

În pauză, m-a dus la cabinetu’ medical, să mă panseze, şi, după ore, tot de la chestia asta am zis eu să mergem la Cu mîinile curate. În sală era frig ca dracu’; eu îmi tot frecam bandaju’, că mă deranja, şi tipa cică: „Te mai doare?“. I-am băgat textu’ cu „Un fleac! M-ai ciuruit“ şi atunci – fii atent, nene! Mi-a luat mîna, mi-a băgat-o pe sub paltonaş, pe genunchi, ca să nu se prindă Ina şi Dana, şi cică: „Poftim, ca să-ţi treacă! Da’ numai pînă aici şi numai de data asta, da?“.

Ce dracu’ să mai zic? M-am prins că face pe nebuna, să fie unu la unu, dar senzaţia aia de piele fierbinte sub ciorapii reci… Ooof, Hari-Hari!

Poftim, acum îşi dădea coate cu Dana şi tot şopocăiau la ureche dacă să-mi zică sau să nu-mi zică nu ştiu ce mare secret. E, fazele astea mă enervau la ea: că se dădea şucărită şi, peste un minut, începea cu fiţele şi cu fandoselile. Şi – apropo! De fapt, o chema Ariana; de unde naiba „H“-ul acesta din „Hari“?… Ha-ha-ha! O mai chema şi Graţiela, tăticu’! Pe cuvîntu’ meu de onoare! În catalog era scris „Grazziella“, pe italieneşte, şi odată i-am zis: „Ma che fai, Grazziella? Care mai e viazza ta?“. S-a şucărit nasol de tot; a încercat să-mi dea la gioale şi cică, dacă-i mai spun vreodată aşa, nu mai vorbeşte în viaţa ei cu mine, fiindcă vaca de mă-sa i-a dat numele ăsta şi ea nu poate să-l sufere. …Deh! Cu chestia asta, cam avea dreptate, fiindcă numele ni le dau părinţii. Pe mine mă cheamă, pe numele mic, Constantin, dar ai mei, cînd eram mic, mă strigau „Tinuţ“ şi aşa îmi spune toată lumea, şi pe-acasă, la blocuri, şi pe la şcoală, cu numele ăsta tîmpit, de copil.

…Deci toţi băieţii ziceau că Hari e cea mai mişto gagică din clasă, dar la noi, la a noua A, în rest era full de tocilare ochelariste, ca Ina, şi de ţărănci nasoale, ca Dana, şi tipa nu era o frumuseţe de-aia, să cazi pe spate. Avea o meclă haioasă, rotundă, cu breton şi cu plete retezate; era brunetă, cu ochi albaştri, şi avea momente cînd mi se părea nemaipomenită. Ea se mutase la noi într-a opta şi, normal, cînd a început cu fiţele şi cu schemele ei de mare vampă, mi-a plăcut şi mie, nu neg. Ciudat e că mi-au plăcut mai mult defectele ei. Dinţii, de pildă, îi avea prea mici şi, cînd rîdea, i se vedeau gingiile. E, cîteodată nu mai ştiam ce poante să scot din mine numai ca s-o fac să rîdă în hohote şi să mă chiombesc în gura ei, ca la dentist. Ochii îi avea cam bulbucaţi şi, cînd se uita urît la mine, aproape îi ieşeau din orbite. Atunci simţeam nişte fiori, parcă muream şi înviam de nu ştiu cîte ori pe secundă, şi, la fel, cîteodată o mai luam la mişto numai ca s-o fac să se holbeze la mine. Cel mai mare defect erau nişte pete vinete, dubioase, care îi apăreau pe piele cînd era frig, de la circulaţie, sau cînd roşea la faţă, de draci. Atunci arăta ca-n O sută unu dalmaţieni, dar pe mine faza mă excita şi – aceeaşi schemă: îi mai trînteam cîte-o porcărie numai ca să văd cum îi apar pe piele.

Cînd am ajuns lîngă toneta de îngheţată, s-a hotărît, în sfîrşit, să-mi spună marele secret pe care i-l tot şoptea la ureche lu’ Dana. S-a băgat în sufletul meu, m-a apucat de primul nasture de la sacou, pe care mi-l descususe aproape de tot de cînd tot trăgea de el, şi am crezut că o să urmeze întrebarea: „Iubituleee! Nu ne faci cinste şi nouă cu o îngheţată?“. M-am înşelat. S-a mai mîţîit puţin şi cică:

— Iubituleee! Ne scrii şi nouă în caiete?

…Aoleo! M-am prins că e vorba de oracole. Ea şi cu Dana le ziceau „caiete de amintiri“ fiindcă, la sfîrşit, după întrebările fundamentale „Ce este viaţa?“, „Ce este dragostea?“ şi aşa mai departe, urmau cîteva pagini pentru „amintiri“, unde trebuia să scrii nişte strofe cretine de genul: „Dacă-n viaţă vreodată nu ştiu cum şi nu ştiu ce,/ Tu aminte să-ţi aduci că… pula-n pizdă, Gigi Marga“. Dacă ziceam că n-am chef, mă lua cu „Haide, prieten drag, cine ştie ce ne mai rezervă viaţa, cine ştie dacă pînă la anul nu nu-ş’ ce“, aşa că am încercat să trag de timp. În prostia mea, eu îi dictam la telefon comentariile la română şi am zis:

— Pardon? Iar vrei să-ţi fac tema?

A bătut din picior, m-a tras brutal de nasturele de la sacou şi cică:

— Nu, băi prostule! În caietele noastre de amintiri!

— Aaa! Păi, de ce nu zici aşa, soro!? …Hm! Vă scriu, da’ mai bine daţi-mi-le luni, la şcoală, că la ore tot n-am ce face.

— Aşa eşti!? Bineee! Aveam ceva pentru tine, da’ nu-ţi mai dau!

— Pentru mine!? Ce? Ce? Ce?

— Hai, că ţi-o dau, deşteptule, da’ vezi că mă superi! Închide ochii şi întinde mîna, că-i o surpriză.

M-am executat şi am simţit ceva mic şi rece în palmă. …Ce fază! Era o brichetă. Maaamă, şi cred că era de argint, că părea destul de veche! M-am uitat la ea, fiindcă nu era ziua mea şi nu pricepeam ce-a apucat-o, da’ cică:

— A fost a lu’ taică-miu, da’ el s-a lăsat de fumat. Ţi-o dau ca să nu te mai văd că umbli ca disperatu’ în pauză să ceri foc de la toţi.

— Oaaa! Mersi frumos, săru’ mîna! Hai, daţi repede caietele-ncoa’, la băiatu’, că, să n-am parte de… aaaah! Vă umplu de amintiri, să mor io!

— Pe-al meu ţi-l dau luni, să nu oboseşti, a zis Dana.

— Exce…! Pardon! O.K. am vrut să zic. E mai bine luni.

— Bine, a spus Hari. Şi acestea fiind zise, io vă las, că-mi vine tramvaiu’ şi mă grăbesc.

— Stai, bre! Stai puţin! Îmi dai voie să te pup pentru cadou?

— Băăă! a zbierat Dana. Voi sunteţi nebuni!? Dacă îi spune careva lu’ domnu’ Pop că vă pupaţi pe stradă ziua-n amiaza mare?

…Ce poantă bună! Mi-a venit s-o plesnesc, da’ Hari stătea cu obrazu’ întins, aşa că… mmm! Ce mişto mirosea fata asta, neică!

Ne-am uitat după ea pînă s-a urcat în tramvai. M-am gîndit să fac un gest, ca să nu rămînă Ina supărată pentru faza cu „scara măgarului“, şi am zis:

— Hai să vă pup şi pe voi, deşi nu meritaţi!

— Io meeerit! a zbierat Dana. Pupă-mă, măăăi băiatuleee!

…Ooof! Tîmpita mi-a sărit de gît şi abia am reuşit să scap de ea, că dădea din craci ca disperata. Cînd m-am întors spre Ina, tipa a zîmbit şi mi-a întins mîna, tovărăşeşte.

— Ce-ai, domn’e? am zis. Eşti supărată? Scuză-mă, da’ ce-am vrut io să zic…

— Nu, da’ nu-mi place obiceiu’ acesta şi nu vreau să fac o excepţie cu tine…

Adevărul e că nici mie nu-mi plăcea, decît cu Hari, aşa că i-am strîns mîna, ne-am luat „la revedere“ şi m-am cărat.

2. Ce-am visat azi-noapte

Mi-a venit s-o pornesc pe jos, ca să inaugurez bricheta cu o ţigară, dar am văzut că de la capătul liniei tocmai pleca un 88 gol-goluţ. Pe Drumul Sării nu se zăreau alte troleibuze şi n-aveam chef să mai aştept. Era cinci fără douăzeci, aşa că am băgat o sută pe oră şi l-am prins la mustaţă, chiar înainte să închidă uşile. M-am aşezat în spate, unde îmi plăcea mie, dar – ia uite, neică! Al doilea noroc pe ziua de azi. Pe podea, la picioarele mele, am văzut o monedă de trei lei şi am cules-o rapid, ca s-o pun la puşculiţă, pentru Maiak.

Apăruseră în tîrg Maiacele 205 şi eu cu prietenul meu Mimi, adică cu Vivi, vroiam să ne luăm, că erau ţapene; Bodi zicea că ruşii le copiaseră după un model mai vechi de Akai. Bodi era un tip mai mare, de la mine de pe scară, de la doi, cu nişte muzici de cădeai pe spate. Gagiu’ avea un 203 care mergea fără probleme de doi ani şi ceva: îi schimbase capul, îi pusese unul de Akai, original, îl scosese printr-un Bucur, să-l facă stereo, şi îşi meşcherise singur nişte boxe ţapene, cu difuzoare Goodmans. Cînd mai mergeam pe la el să facem audiţii, mie şi lui Mimişor ne lăsa gura apă, că se-auzea de mureai, şi încă de astă-iarnă vorbisem să punem bani la puşculiţă şi, cînd o fi, să mergem să le facem proba together.

Partea proastă e că ai mei nu vroiau să-mi dea bani şi erau scumpe, nenică! Unu’ costa patru mii cinci sute de lei şi eu, de astă-iarnă, nu reuşisem să strîng decît nouă sute cincizeci şi cinci de lei. Le-am vîndut picilor de la mine din bloc prima mea bicicletă, o barcă pneumatică mişto, găurită, plus toate maşinuţele Matchbox de la colecţie, şi nu mai aveam nimic de vîndut. După aia, de disperare, am cărat la sticle goale din debara la I.C.V.A. de am făcut bătături; m-am dus cu cerşeala şi pe la bunică-mea; nu mi-am mai cumpărat nici un disc, da’ banii au început să se ducă şi de unde naiba să mai economisesc, din ăia zece lei pe care mi-i dădeau pe zi bulangiii de taică-miu şi de maică-mea!? Păi, opt lei, tăticu’, era numai pachetu’ de Double Horses, care, oricît trăgeam de el, nu-mi ajungea mai mult de trei zile!

Lasă, oricum eram băftos cu ăştia trei lei. Mai aveam trei la mine, aşa că puteam să-mi iau un Ci-co în Paraşută şi-o savarină ţapănă!

„Paraşuta“ era cofetăria din vale unde urma să mă întîlnesc cu Mimi, cu Luci şi cu Tanana diseară. Ăştia erau tipii mei de pe Panduri şi acolo ne pierdeam noi timpu’ în zadar serile, că venea toată lumea de la noi de la blocuri, ne întîlneam cu alţi gorobeţi de pe Eroilor şi mai discutam. Îi ziceam „Paraşuta“ pentru că la mesele de afară avea o prelată cu dungi albe şi roşii. Ea ca atare se chema parcă „Dalia“, dar, dacă-i întrebai pe băieţi ce scrie pe firmă, cred că nici unul nu mai ştia.

Am scos bricheta din buzunar şi era mişto, nene, ia uite-aici! Păcat că n-aveam o ţigară mai acătării, s-o inaugurez. …Aaa! Ba da, nenică, ba da; cum n-aveam?! Aveam kentanele la ascunzătoare, uitasem complet de ele! Două kentane şutite de la taică-miu, pe care le pusesem la Hidrantul de la patru, vechea mea ascunzătoare de ţigări. La fix! Bani aveam, brichetă os aveam, kentane aveam, aşa că – pam-pam! Treceam pe-acasă să mă schimb, că mă săturasem de uniformă, luam kentanele şi în Paraşută îmi aprindeam una cu bricheta, să facă ăştia spume. Adică nu, lasă! N-aveam chef să înceapă să se mire în gura mare şi să-mi ceară Luci fumuri din kentană. Că aşa făcea, zicea să-i dai un fum, dar trăgea jumate de ţigară şi ţi-o dădea înapoi fierbinte şi plină de bale. Deci în Paraşută fumam chinezeştile mele obişnuite şi bricheta ziceam, nu ştiu, că am şutit-o de la taică-miu.

Adevărul e că era mişto, nenică! M-am mai uitat puţin şi – ooof, Hari-Hari! Ce-ai vrut tu să spui cu cadouaşu’ ăsta? Că o să mă mistui for evăr de doru’ tău sau că în tabără s-ar putea să nu-ş’ ce, dacă scriu cum se cuvine în oracol? Ia, gata cu prostiile, că-i consumam gazu’ de pomană, dar ce coincidenţă, nene: nu visasem eu azi-noapte o fază cu Hari? Fii atent!

În vacanţa de primăvară, ne-am dus în tabără, la Herculane, şi la plecare, în autocar, am stat lîngă ea. Gagica era cu pulovărul ei bleu, de mohair, dar pe la Otopeni şi l-a scos, că era cald, şi s-a lipit de mine cu bulanu’. Trăncănea cu Ina şi cu Dana, care stăteau pe locurile din faţă, şi, deh, nu era mare lucru, dar mie îmi plăceau fazele astea cînd nu eram sigur dacă o face expre. După aceea, pe la Brazi, la sonde, a adormit cu capul pe umăru’ meu şi au fost nişte momente foarte mişto: un soare de aproape nu mai vedeam nimic; nu se mai auzea nici motorul autocarului şi eu n-am adormit, dar mi se părea că visez…

…Deh! O tîmpenie, dar, oricum, a fost mai mişto decît în realitate. Chestia cu pulovărul o ţin minte pentru că lunea aia, la şapte dimineaţa, la îmbarcare, toţi ne miram cum arătăm, fiindcă la şcoală nu ne vedeam decît în uniformă. După aceea, cînd au apărut autocarele, colegii mei au început să se bucure ca tembelii că Popeye ne-a spus să urcăm în primul autocar, un Sanos mişto. Cînd s-au deschis uşile, blegii de Tomiţă şi Mobutu s-au repezit să prindă locuri în faţă şi au rămas înţepeniţi în uşă: ştang! Şoferul, un slăbănog cu mustaţa pe oală, s-a sculat tacticos şi i-a tras un brînci lui Tomiţă de a căzut ăsta cu spatele şi a dat cu ţeasta de asfalt. Nasol, celălalt şofer era un gras simpatic, dar asta-i viaţa, nu puteai să ai şi autocar mişto, şi şofer ca lumea.

Pînă la coadă, a intervenit Popeye. A început să ne aşeze el frumos, doi cîte doi, la întîmplare, şi făceam spume, că am nimerit lîngă o proastă, Rusu. Dar, după ce gagiu’ a trecut pe interval să ne numere, cu şepcuţa lui de cerşetor, m-am mutat rapid lîngă Ben şi Piciu, tipii cu care vorbisem să stau în cameră, şi autocarul a pornit. Au izbucnit urale din toate piepturile, parcă nu ştiu unde plecam, la Miami. De la înălţimea aia se vedeau curţile de pe strada şcolii: lumea ieşise în prag, să se uite, cîţiva puradei în chiloţi ne făceau cu mîna şi cîinii lătrau şi se smuceau în lanţuri. Şi nu-ş’ ce, tai-tai, le-am dat niţică muie – aşa, fiindcă noi plecam la Herculane şi ei rămîneau ca fraierii în Bucureşti.

La un moment dat, pe drum, cînd am văzut că Dana se mută cu Ina – bîc! M-am mutat rapid lîngă Hari. Ina avea Pepsi în termos şi am băut Pepsi baban, am mai stat de cioace şi, după ce am ieşit din Bucureşti, lumea s-a mai potolit. Toma a vrut să dea tonul la un cîntec, în faţă, dar nu s-au luat după ea decît cîteva proaste, pe care le-a redus la tăcere Scarlat cu o rîgîială de-a lui. Atunci au urmat momentele alea de linişte şi de soare plăcut, cu Hari care se lăsase la tricou şi se lipise de mine. Am stat ce-am stat, dar la Brazi m-am cărat în faţă, să mă uit la drum, că mă excitasem nasol de tot! M-am chiombit pe geam, am văzut nişte berze pe cîmp, o locomotivă cu aburi şi, cînd m-am întors, figura nu s-a mai repetat: Ina şi Dana dezlegau rebusuri şi Hari adormise cu tîmpla rezemată de geam.

Pînă la urmă, asta a fost singura amintire mişto de la Herculane. În rest, a fost sinistru şi porcăria a început încă de cînd am coborît din autocare. Era o zi nemaipomenită, senin, dar soarele nu încălzea deloc şi munţii parcă erau puşi sub sticlă. Nu ştiu, poate era şi chestia că veneam de la poluarea din Bucureşti, dar toţi parcă eram buimaci: clipeam, ne împleticeam cu bagajele şi, pînă la căminul sportiv unde ne-au cazat, n-a scos nimeni o vorbă. Cînd am ajuns, profii s-au dus să parlamenteze cu gazdele noastre, după care madam Nedelea a apărut în prag, cu lista noastră în mînă, dar cică să vină mai întîi fetele să le dea cheia, fiindcă ele vor sta la etaj şi băieţii la parter. „Da’ liftu’ merge?“, face un şmecher de la a zecea. Şi Nedelea, cu vocea ei de cumătră: „Îţi dau io un lift, Georgescule, de n-o să poţi să-l duci! Şi fără ţigări, băutură-n cameră şi alte prostii!“. „Ce se-nţelege prin alte prostii?“, face ăla pe prostu’. La care gagica se-nvineţeşte la faţă şi cică: „Prin alte prostii se-nţelege, Georgescule, exact asta – alte prostii“.

În fine, se termină circoteca, după care hai să servim masa de prînz. Ne-au băgat într-o sală mare, unde cîteva secunde n-am văzut nimic, de la soarele de afară. Mirosea a ciorbă de la cazan, a ţuică, vin fiert şi a lemne sau cărbuni. Un amestec nasol de tot, am simţit că-mi vine să vomit. Şi sala aia arăta aiurea, ca o cazarmă, cu un ghişeu dubios, cică „BAR“, cu ghirlande de hîrtie jegoasă pe pereţi şi o lozincă rămasă de la revelion, cu „La mulţi ani!“. Pe jos tocmai spălaseră, erau băltoace de apă şi de la tălpile noastre s-a format un fel de mîzgă nasoală. Pe bune, n-am să uit niciodată mîzga aia, pentru că serile tot acolo se organiza aşa-zisa discotecă. Ăia de-a zecea aduseseră un deck, venisem şi noi cu ceva casete, da’ sanchi, nu ne-au lăsat să-l băgăm prin staţie.

Omu’ de la munte – aşa l-am poreclit pe barman; un tip care ziceai că fugise dintr-o vitrină de la Antipa – avea o rîşniţă de mag Unitra şi două benzi: una cu ABBA şi cealaltă cu muzică italienească. Pe la opt, el şi cu cîţiva băieţi mai destoinici trăgeau mesele la perete, tipu’ băga una din benzile astea şi se-auzea ca din canal, nene, că nu ştersese capu’ la magu’ ăla în viaţa lui. După cîteva minute, apăreau primii curioşi, puşi la ţol: îşi luau cîte-un Quik de la bar, întrebau de nu-ş’ cine, se uitau puţin la ring, mai ieşeau pe-afară, mai se-ntorceau; fandoseli de-astea. Pe la opt jumate, cîteva proaste în treninguri începeau să danseze între ele, de nebune. În fine, pe la nouă şi ceva apăreau ăia de-a zecea şi se mai încălzea atmosfera: omu’ de la munte punea în funcţiune orga sa de lumini. Te pişi pe tine: nu ştiu de unde făcuse el rost de trei faruri d-alea de semafor, probabil le şutise noaptea dintr-o intersecţie, că clipeau în ordine, fără nici o legătură cu muzica: pe roşu, stăteai frumos, pe galben, o invitai pe gagică şi pe verde – liber la zbînţuială! Dansai ce dansai, te rupeai în figuri, dar odată te trezeai în cur, de la mîzgă, şi a doua zi aveai ce face; îţi spălai blugii, frumos, la pîrîu.

Şi la bluzane, partea a doua şi răzbunarea: madam Nedelea se aşeza pe-un scaun, într-un colţ, cu baticu’ ei de ţărancă pe cap, şi începea să se holbeze şi să le bîrfească pe gagici cu administratoarea şi cu tipele de la bucătărie. Omu’ de la munte, şi el, după tejghea, ştergea pahare şi se uita la noi ca la nişte muşte – şi cam asta era. Pe la unşpe fără un sfert, tăia orga de lumini; pe la fără cinci reducea volumu’ la staţie şi la fix Nedelea ne dădea stingerea!

În fine, toate ca toate, dar camera era sub orice critică. Cînd am intrat cu Ben şi cu Piciu să despachetăm, totul era îmbîcsit şi jilav, mirosea mai rău ca la noi la boxe. Chiuveta – roşie de rugină, pereţii – cu igrasie, geamul nu se închidea şi soba era crăpată. Păturile – slinoase, arse de ţigară şi cearşafurile arătau dubios de tot; cred că erau şi ploşniţe, că dimineaţa mă trezeam plin de ciupituri pe picioare. Am înjurat, am trîntit, am bufnit, dar ce naiba să facem!? Ne-am aşezat pe paturi şi am încins un pocheraş.

Pe la cinci după-masa, m-am dus în vizită pe la gagici, că mă invitaseră să bem un nes, şi toţi se foiau de colo colo; aproape n-aveai loc să treci pe scările alea. Mă duc eu şi cioc-cioc, „Ce mai faceţi, fetelor?“, nu-ş’ ce; Dana se postase la fereastră cu un ibricel în care fîsîia un fierbător şi după aceea a frecat în ceşcuţele alea de m-am plictisit. Dar camera, neică, jos cu pălăria! Aveau parchet pe jos, paturile erau frumos netezite, cearşafurile albe şi mirosea a spray-uri şi a săpunuri bune. Pe masă puseseră nişte floricele gigea, şi în geam am văzut tot felul de borcane şi borcănaşe cu salată de bśuf, zacuscă, muştar; cutiuţe cu brînză topită, pachete de unt, conserve cu pate de ficat, şuncă de Praga, prăjiturele, ciocolată. Asta a fost marea mea greşeală.

Luni, mă sculase maică-mea la şase dimineaţa şi începuse cu pisălogeala: să fiu atent pe unde pun picioru’, să nu umblu dezbrăcat, să-mi leg fularu’ şi să-mi pun fesu’ dacă-i frig, să iau saprosan dacă mă deranjez la burtă, lămîie dacă mi-e greaţă etc. Toate ca toate, dar, cînd am văzut două pungi full de mîncare în vestibul, lîngă rucsac, mi s-a pus pata. N-aveam chef să mă vadă Hari cu ele şi i-am zis că nu mă duc nicăieri cu pungi, ca la piaţă. Sanchi! A început cu rugăminţile şi mi-a explicat că nu mi-a pus mare lucru, numai cîteva chifteluţe, cîteva şniţele cu pesmet, cum îmi plac mie, două copane de pui, un borcan de zacuscă, jumătate de pîine şi nişte bombonele. …Zău, nene!? Şi-n cealaltă pungă? A, mai nimic: zahăru’, lămîia, checu’, termosu’, briceagu’ cu furculiţă, şerveţelele şi hîrtia igienică.

N-am mai zis nimic, fiindcă cu maică-mea nu se putea discuta, dar mi s-a aprins beculeţu’. În boscheţii din spatele blocurilor, o aveam pe Fetiţa, căţeaua noastră, care făcuse pui de curînd. Am ocolit pe-acolo şi a dracu’, parcă mă aştepta, nene! A venit imediat şi, cînd am văzut-o cum prinde chifteluţele din aer – cleof! –, n-am rezistat. I-am dat tot şi nu mi-am păstrat decît dulciurile. La Herculane, haleala pe care ne-au dat-o a fost sinistră; gagicile, de cîte ori urcam la ele în cameră, mă îndopau ca pe curcani şi mie mi s-a părut mişto, că după aia stăteam la cafeluţe, la palavre, dar totuşi, cînd îţi faci nişte planuri cu o gagică, nu aşa procedezi.

Ce mă oftica la visul de azi-noapte e că o simţeam lîngă mine pe Hari, erau senzaţiile alea mişto, din autocar, dar parcă nu ne duceam la Herculane şi, cînd să mă dumiresc unde naiba mergeam, m-a trezit soarele. Uitasem să trag draperiile, dormisem cu geamul deschis şi pe la nouă a început să-mi bată direct în ochi. În general îmi plăcea să mă trezească soarele, dar nu aşa, brusc: îmi plăcea să simt cum se decolorează treptat întunericul sub pleoape şi mirosul de parchet şi de mobilă încinsă. N-am mai reuşit să adorm, dar ciudăţenia e că parcă mergeam cu autocaru’ la mare, nu la munte, pentru că se auzea muzică şi parcă era şi ceva cu o trupă undeva, pe-o faleză, şi ce naiba să caut cu Hari la mare? Acolo plecam cu ai mei, după 15 august.

Faza cu trupa şi cu faleza era din alt vis de-al meu, mai vechi. Într-a şasea, fusesem la Eforie Nord parcă, sau Sud, şi, într-o seară, la restaurant, îmi plăcuse mie cum cînta o trupă. Mi-era cam jenă, că în rest nu erau decît prichindei care se scălîmbăiau şi fugeau în braţe la mămica, dar m-am aşezat cu urechea într-o boxă şi cu fundu’ pe estrada aia cu becuri colorate unde cîntau băieţii. Nu mai ştiu ce cîntau, dar era plăcut, terasa era la cîţiva paşi de plajă şi în pauze se auzeau valurile. Şi lumea care dansa pe ring era mişto: erau un negru cu evazaţi şi cu tocuri, nişte hipioţi în pijamale, nu ţărani de-ăia care chiuiau şi vroiau „Periniţa“. Adică nu era nimic deosebit, dar aveam eu o stare ciudată: stăteam acolo, mă uitam cum se schimbă cămaşa chitaristului în roşu, verde, oranj, albastru, cum învîrte bateristul beţele pe degete şi nu-mi păsa nici de gîndacii ăia nasoi care picau din cer şi îmi intrau pe sub guler. Mi-a rămas totul în minte, fiindcă pe vremea aia desenam şi, cînd ne-am întors la Bucureşti, m-am apucat să fac numai chitarişti în loc de cavaleri în armură.

Îmi plăcea visul ăsta, dar una era într-a şasea şi alta acum; sincer să fiu, n-aveam nici un chef să mai merg cu ai mei la mare. În concediu, maică-mea şi taică-miu erau, în general, de treabă, dar iar la hotel, cu trei mese pe zi, cu friptură de văcuţă cu garnitură de orez, şi seara să ne plimbăm pe faleză, de nebuni? Iar în Constanţa, în vizite pe la colegii lor, sau la Acvariu, la Delfinariu şi la Planetariu!? Iar să trebuiască să inventez tot felul de pretexte de cîte ori îmi venea să fumez o ţigară!?

3. Străzile din vale

Pînă la urmă, am luat-o direct spre Paraşută. Dacă treceam pe-acasă, mă oprea maică-mea la masă, mă întreba ce-a mai fost pe la şcoală şi n-aveam nici un chef de pisălogeala ei. În Paraşută, puteam să fumez bine-mersi chinezeştile mele, îmi aprindeam de la chibrit, şi bricheta o inauguram diseară, cînd completam oracolul. Serios, fiindcă şi oracolul era tot de la Hari şi, cînd mă apucam să scriu, mai un fum, mai un răspuns inspirat…

Partea proastă e că Mimi, Luci şi Tanana veneau pe la şase şi acum nu era decît cinci jumătate, da’, în fine, mă aşezam la masă cu alţi tipi şi mai vorbeam cu ei. Eu îi ziceam „Mimi“ lui Vivi de la o fază de-a noastră. Ne-am dus odată la Alimentara de vizavi, de pe Panduri, să ne luăm o sticlă de coniac albanez Skanderberg, şi, cînd am intrat, casiera trăncănea la frigidere cu o vînzătoare care avea ochii cam roşii. Ne-am dus la raftul de băuturi şi le-am auzit cum şopocăie, da’, la un moment dat, gagicile au uitat că mai suntem şi noi pe-acolo şi am auzit: „Mimi! Eşti nebună, fată? Te mai duci cu nenorocitu’ ăla care te-a înşelat cu Lenuţa!?“. Cealaltă şi-a tras niţel mucii, după care şi ea: „Mă duc, mă Nuţi, mă! Ce vrei!? Aşa-s io, mai proastă“. Am leşinat de rîs, nene! După aia, ne-a apucat vorbitu’ cu „fată“, ca ţaţele, la derută, şi era la marele fix, fiindcă „Mimi“ se potrivea cu „Vivi“ şi „Nuţi“ mergea cu „Tinuţ“. Cînd mă ofticam că tipu’ se duce la gagică-sa, la Cristina, îi băgam un: „Las’, mă, Mimi, mă! Nu tot la mine vii tu?“. Şi el, de colo: „Tot la tine, mă Nuţi! Ce vrei!? Aşa-s io, mai proastă“.

Cu Luci şi Tanana nu pot să spun că eram prieten. Anul trecut, prin toamnă, cînd pe mine şi pe Vivi ne-a apucat demenţa cu muzicile şi am început să tragem discuri unul de la altul, Vivi l-a adus la mine pe Luci, pe care-l ştia din copilărie, după care Luci a venit cu Tanana, care era coleg de liceu cu el şi stătea pe aceeaşi scară. Pe tip îl chema Sorin şi noi l-am poreclit „Tanana“ de la o fază de-a mă-sii. Cînd ne duceam să facem şedinţe de înregistrări la el, gagica avea chef de vorbă, că era casnică, şi odată s-a apucat să ne povestească tot felul de tîmpenii pe care le făcea „Sorinel“ cînd era mic. Ăsta roşise tot şi nu ştia cum să scape de ea, da’ tipa îl privea în extaz şi cică: „Să ştiţi că Sorinel avea ureche muzicală de cînd era atîtica. Stătea lipit de radiou’ de la bucătărie şi făcea: ta-na-naaa! ta-na-naaa!“. La faza asta, „Sorinel“, care avea aproape doi metri, a zbierat „Ieşi afarăăă!“ şi a-nceput s-o împingă spre uşă, dar noi am fost pe jos de rîs şi nu l-am mai scos din „Tanana“.

Chestia e că nu ştiam ce naiba au făcut ăştia de dimineaţă, pentru că au fost pe la mine cu nişte discuri, dar maică-mea a venit pe la douăşpe şi era să ne ia ca din oală. M-am speriat nasol de tot, fiindcă de fumat, fumasem la geam, da’ sticla de coniac şi paharele erau pe măsuţă şi scrumiera – full de chiştoace. Bafta mea a fost că a oprit-o o vecină de jos, de la parter, pe scări, şi am avut timp să duc paharele la bucătărie şi să le spăl, după care, dacă am văzut că tot n-a ajuns la patru, unde stăm noi, m-am cărat la şcoală pe terasă, pe la scara cealaltă. Sperietura mi-a trecut, da’ partea proastă e că, dacă mă pîrau vecinii că am dat muzica tare, diseară iar mă lua taică-miu că „îmi pierd timpu’ cu toţi golanii în loc să învăţ“.

De Mimi, ai mei nu ziceau nimic, fiindcă învăţa la real, la „Tudor Vladimirescu“, şi mă mai ajuta la matematică, dar pe Luci şi Tanana, care erau la industrial, nu puteau să-i înghită. Taică-miu zicea că Luci e „neam de traistă“ şi pe Tanana îl făcea „tango degeaba de Eli Roman“. Mă enerva nasol de tot cu expresiile astea de pe vremea tinereţii lui, pentru că, repet, cu ei nu eram prieten, dar tipii erau din gaşcă; făceau rost de discuri mişto, să le tragem cu toţii, şi ne strîngeam la mine fiindcă învăţau dimineaţă, mă-sa lu’ Luci şi mă-sa lu’ Tanana erau casnice şi ei n-aveau chef să afle că chiulesc.

Astă-toamnă, cînd a început demenţa cu înregistrările, aplicam principiul rotaţiei cadrelor, adică dimineaţa veneau ei la mine şi seara mergeam eu cu Mimi la ei. Ne trambalam toată ziua cu rîşniţele noastre de casuri şi cu discurile; le înşiram pe covor, cu toate cablurile, mufele, casetele, parcă eram la iarbă verde, şi stăteam cu ochii beliţi pe potenţiometre pînă ne lua ameţeala. Luci şi Tanana erau maniaci cu sculele şi mă cam enervau cînd începeau cu hertzii, waţii şi decibelii lor, fiindcă eu şi cu Mimi vroiam să discutăm despre muzici, dar în rest erau băieţi de treabă şi erau haioşi.

Luci era o piticanie aşchilabică, dar se dădea dur, îl imita pe barosanul de ta-su, nea George. Lu’ Tanana îi venea cam pînă la ţîţe, dar, cînd ăla deschidea şi el gura să-l întrebe ce mai face sau cît e ceasu’, odată se trezea cu el în gît: „Ce, mă? Adică io-s prost? Te iei de familia mea!?“. Rîdeam de ne pişam pe noi, fiindcă Tanana era un lungan cu o faţă de-aia fără sînge, de ziceai că stă tot timpu’ să leşine, şi în viaţa mea n-am văzut om mai puturos. Gagiu’ îşi uita ţigara în colţu’ gurii pînă îi ardea buzele şi n-avea forţă nici să flegmeze; se scuipa pe piepţii de la cămaşă. Vorbea aşa, de nu-nţelegeai nimic, parcă avea chiftele-n gură, şi, cînd se uita la tine, parcă te lua somnu’. Că mai avea şi chestia asta: dormea de rupea, nene; chiulea cu lunile de la şcoală şi, dacă nu treceam noi să-l mai scoatem în Paraşută, stătea toată ziua în camera lui şi dormea.

Seara, cînd ne adunam la ei, cu fumatul şi cu băutele n-aveam treabă, fiindcă tipii erau într-a zecea şi ai lor erau de treabă, dar partea proastă e că se duceau dracu’ şedinţele noastre de înregistrări. La Tanana, mă-sa venea tot timpu’ cu cafeluţe, cu dulceţuri, cu scheme, da’ nu putea să priceapă în ruptu’ capului că ne trebuie linişte, ca să reglăm semnalu’ de înregistrare, şi trăncănea în prostie, nenică! La Luci, ta-su, nea George, era de viaţă. Ne ştia pe toţi de cînd eram mici şi ne lua la spate, pe motocicletă, să ne plimbe prin curte. Gagiu’ ne făcea cinste din coniacu’ lui, dar partea proastă e că, dacă lua ceva mai mult la bord, nu mai scăpam de el. Trupa mea preferată e Led Zeppelin şi, odată, cînd trăgeam Houses of the Holy, ne-am trezit cu el în prag: „Ce-s, tată, miorlăielile astea!? Lucică, ia pune tu mai bine nişte de-aia d-a noastră, să mai ciocnim un coniac. Ia pune aia, cum îi zice, tată?“. Luci s-a făcut că l-a lăsat memoria, fiindcă ştia ce urmează, dar cică: „Aia care-ţi place şi ţie, mă! «Nu da, muică, cu patentu’»“. Ha-ha-ha! Am rîs de ne-am pişat pe noi, dar s-a dus dracu’ şedinţa de înregistrări, că după aia a mai trebuit să-i pună şi Gabi Luncă, Romica Puceanu etîcî etîcî.

Cea mai tare fază cu nea George a fost într-o seară, cînd Tanana vroia să-şi tragă Wish You Were Here şi eu venisem cu Stormbringer. Pe la jumatea Wish-ului, ne trezim cu el, matol, şi cică: „Haideţi încoa’, mă băieţi, să vă arăt ceva frumos!“. Ne-a dus în dormitor, că nevastă-sa nu era acasă, şi a scos un binoclu baban, sovietic. Ferestrele lui Luci dădeau spre Panduri, vizavi era fabrica de confecţii, şi dementu’ ne-a dat binoclu’ să ne uităm, cică a pus el ochii pe-o contabilă cu fusta crăpată, la etaju’ întîi. A încercat Luci să-l potolească, l-a luat cu „nu ţi-e ruşine, om însurat“ şi chestii, dar ăstuia i se rupea; a zis că într-o zi tot se duce la ea cu o floare; ce, dacă-i om însurat, nu mai are voie să-i placă o femeie? Mi-a făcut mie cu ochiu’ şi cică: „Ia zi tu, Tinuţe, cum e cu eternu’ feminin?“.

Cu eternul feminin a fost că ne-a obligat şi pe noi să ne chiombim, ca să ne vadă gusturile. Era o căldură de te-năbuşeai în seara aia şi muncitoarele umblau cu halatele direct pe piele. Era mişto într-un fel, că nu erau mai mult de cincizeci de metri şi halele cu neoane se vedeau atît de clar, că ţi se părea că eşti acolo. Ne-am vrăjit puţin cu unele, care se hlizeau la fereastră, pînă a apărut o maistră, o grăsană bătrînă, şi le-a luat la rost: „Ce căutaţi, fa, aicea? Ia, back to work!“. Nea George a-nceput s-o huiduie, ca la meciurile lui cu Rapiduleţu’, dar baba a fost mai tare. S-a întors cu curu’ la el, şi-a ridicat halatul şi atunci am văzut eu cei mai mari chiloţi din viaţa mea. Apropo de „paraşută“, cred că, dacă sărea cu ei în mînă de la etaj, ateriza fără probleme.

Am luat-o pe lîngă Academia Militară şi după aceea la dreapta, pe Ţăcălie, derdeluşul unde mă dădeam cu sania în copilărie; cred că era cel mai mişto derde’ din Bucureşti. Ce vremuri, neică! Veneau toţi copiii, şi de la blocuri, şi din vale, şi pînă jos, unde stătea Cami, o colegă de-a mea dintr-a-ntîia, prindeai o viteză demenţială; tipii mai mari, care se dădeau pe Zidu’ Morţii, trebuiau să sară peste noi, ca să nu ne lovească. Stăteam pînă la zece seara, pînă nu-mi mai simţeam picioarele de frig şi pîrtia bătătorită strălucea la lumina neoanelor ca flacăra de sudură.

…Ce chestie! De cînd stăteam în blocurile de pe Panduri, mă obişnuisem şi eu să zic „din vale“, da’ înainte mi se părea ciudat, fiindcă pînă într-a cincea eu am stat la bunică-mea, în ultimul bloc de pe Eroilor, de pe dreapta, pe unde cotesc troleibuzele ca s-o ia spre Operă. Blocurile noastre fiind sus, pe dealul de la Academia Militară, „în vale“ însemna toată zona care începea după ce ieşeai din părculeţul de la noi, din spate, coborai scările şi o luai fie la stînga, spre Palatul Pionierilor şi Grădina Botanică, fie la dreapta, spre stadionul „Progresul“ şi spre Operă.

Pînă într-a cincea, eu a trebuit să stau la bunică-mea, fiindcă maică-mea era doctoriţă şi făcea naveta. Cînd m-am mutat, m-am împrietenit mai întîi cu picii de la scara mea şi mi se părea aiurea cînd îi auzeam că ei nu merg „în vale“ fiindcă nu-i lasă părinţii. Era normal, fiindcă ei crescuseră în Panduri şi nu ieşeau din curtea blocurilor decît pînă la şcoală, la 146, da’, ca distanţă, nu era decît o staţie de troleibuz; eu bătusem zilnic drumu’ între ai mei şi bunică-mea şi mă pufnea rîsul cînd îi auzeam spunînd în şoaptă „în vaaale“, parcă valea asta era undeva la mama dracu’, unde îţi era viaţa în pericol. Cel mai fricos era prietenul meu cel mai bun, Cipri, care stătea dedesubt, la etaju’ trei, pe aceeaşi scară cu mine. Blocurile noastre formau un pătrat, cu o curte interioară mişto, şi noi stăteam în A, blocu’ care vine paralel cu Academia Militară, la scara doi. E, tipu’ avea un fix; mă tot bătea la cap că nu trebuie să ne jucăm decît cu copii de la noi de la scară şi de Vivi, Luci şi Tanana zicea că-s răi şi nu ştiu ce-ţi fac, fiindcă sunt din blocu’ D, care era – hă-hăăă! – la mai mult de o sută de metri distanţă.

Am ajuns la poalele Ţăcăliei şi am luat-o pe Romniceanu. De-aici începea Cotroceniul şi ăştia din vale se cam dădeau mari că ei stau la case, nu ca noi, la bloc. Adevărul e că Paraşuta noastră era într-o zonă mişto, cu străzi liniştite, cu vile de pe vremuri. Aveau grădini micuţe în faţă, dar erau despărţite de nişte alei înguste, cu smocuri de iarbă printre dale, care duceau la nişte curţi mai mari, în spate. După-masa, străzile astea erau absolut pustii şi îmi plăceau: soarele cădea pe faţadele cu obloane bătrîneşti şi trotuarele erau la umbră; cînd mergeai, trebuia să fii atent pe unde calci, că asfaltul făcea cocoloaşe în dreptul copacilor, pe unde treceau rădăcinile.

Pe-aici mă plimbasem mult pe trimestrul întîi, cînd am avut eu o perioadă mai nasoală cu Hari. Mi se părea că flirtează cu un alt tip din clasă, Răzvan, şi era cam nasol, fiindcă Răz nu era ca labagiii de Scarlat, Mitroi sau Mobutu, care se benoclau la bulanele ei în oră. Era un tip mişto; noi eram destul de pe bune şi n-am mai rezistat, neică. Plecam de acasă, ca de obicei, la douăşpe jumătate, dar pînă la cinci n-aveam ce face şi veneam să mă plimb pe-aici. Cred că învăţasem casele pe dinafară, şi, la un moment dat, mi se părea că o iau razna: mă uitam la faţadele pe care cădea lumina de amiază, la ferestrele cu obloane cenuşii, era cald, aerul mirosea dulceag, a vechi şi stătut, nu se auzea nici un sunet şi mi se părea că umblu de nebun, ca un somnambul.

Uneori, pe la trei începea să se-audă o muzică dubioasă de fanfară, cu valsuri şi scheme, dar destul de încet şi de aiurea, cînd mai aproape, cînd mai departe, şi îmi amintea de fanfara din parcul Zăvoi, de la Rîmnicu Vîlcea, unde în copilărie mă duceam în vacanţă cu bunică-mea, la nişte strămătuşi de-ale mele, care stăteau pe strada gării. Pe la trei după-masa, cînd bunică-mea şi strămătuşile alea stăteau la cafeluţe, îmi luam o ciocolată şi mă duceam în chioşcul din grădină, să ascult. Dar erau melodii din alea duminicale, de la care ţi se făcea urît, şi din cauza lor stăteam nemişcat. În chioşc era umbră şi aproape rece, deşi afară era zăpuşeală; stăteam pe bancheta lustruită, fără să mă ating de masa rotundă, din cauza prafului, şi mă uitam în sus, la pînzele de păianjen de sub cupola chioşcului. Erau mai mult nişte zdrenţe enorme, lucioase, nişte voaluri care se unduiau în vînt şi din care păianjenii se cărăbăniseră de mult. Ciocolata mi se topea între degete de căldură şi, cînd mă uitam în jur, printre bălăriile din jurul chioşcului, mi se părea, din cauza luminii, că e zăpadă. Stăteam aşa pînă pe la cinci, cînd venea unchiu’ Puiu să mă ia la plimbare pînă la gară, ca să mă chiombesc la locomotivele cu aburi. Ieşeam în stradă şi, la început, tipu’ se ţinea de goange, dar, din cauza muzicii, parcă se blegea şi el. Treptat sunetele se auzeau tot mai stins şi, după jumătatea străzii, începeau fluierăturile locomotivelor, megafonul prin care se transmiteau manevrele, trenurile care treceau fără să oprească. De-abia atunci mă mai trezeam la viaţă, cînd începeam să simt mirosul de fum şi de păcură dintre şine.

În perioada aia cu Hari, de care zic, după cîteva zile aproape mă obişnuisem cu muzica şi nu mai eram curios de unde vine, chit că se auzea enervant, uneori se îndepărta pînă nu mai ştiam dacă-i pe bune sau doar ecoul, la mine în cap. Dar era aşa, ca un fel de fundal, pentru că mă gîndeam la Hari, sufeream ca un dog şi îmi doream să fie şi ea, să ne plimbăm împreună pe-aici şi să nu zicem nimic, doar să mergem, aşa, la nemurire. Era absurd, dar, cînd o luam pe cîte-o stradă mai dreaptă, mă uitam fix spre capăt şi tot mi se părea că o să apară, după colţ, în lumina aia de-amiază, şi să nu-ş’ ce… Dar într-o zi, cam după o săptămînă de chiulit, cum mă plimbam eu aşa, fanfara a început să se audă mai tare, numai cînd treceam prin dreptul caselor era mai încet. Parcă înainta în acelaşi timp cu mine, pe strada paralelă, şi mi-am ţinut respiraţia, că, la un moment dat, s-a auzit chiar după colţ.

Şi atunci a apărut, neică! Era o babă dubioasă, cu gura rujată în formă de inimioară, cu un tranzistor roşu pe umăr, chiar lîngă ureche, dat la maximum. Mi-a răsărit brusc în faţă şi m-am lipit de-un gard, că venea drept spre mine, cu un mers aiurea, de robot – dîf-dîf-dîf! –, şi se uita ţintă, parcă nu mă vedea. M-am speriat ca toţi dracii, chit că ştiam cine e: era nebuna din vale, de pe vremea bunică-mii. Prima oară cînd am văzut-o, mergeam să halim o prăjitură, în Paraşută, şi am zărit-o de la distanţă, din spate, dar tot aşa, cu tranzistorul dat la maximum. Am rămas mască şi bunică-mea mi-a povestit că a înnebunit fiindcă logodnicul ei, care era ofiţer, a fost dat dispărut în război şi de-atunci îl caută; de-aia umblă aşa.

Uite şi frizeria mea din copilărie, unde veneam cu bunică-mea la tuns. Uite-o şi pe tanti Vio, tipa care mă tundea. M-a văzut prin vitrină şi ne-am făcut cu mîna… Mai îmbătrînise parcă puţin, se mai îngrăşase, dar ce de treabă era tipa! Bunică-mea le ştia pe toate frizeriţele, dar n-o lăsa decît pe ea să mă tundă, ca „să nu mă chilugească“ celelalte. Îmi plăcea, că avea botine mişto, de pînză, cu călcîiul decupat, şi frizeria, în general: mirosul ăla de colonie şi de frecţie, toate sticluţele de lîngă oglindă, scaunul pe care mă aşezam etîcî etîcî. Aveam locul meu, spre stradă, lîngă vitrină, ca boieru’: tanti Vio îmi punea şervetul ăla din care îţi rămînea afară numai capul şi, în timp ce mă tundea, mă uitam, în oglindă, cînd la mîna ei cu foarfeca, cînd afară, pe stradă, cînd în jos, la şuviţele care mi se rostogoleau prin cutele şervetului.

Ce coincidenţă: la Herculane de asta m-am certat cu Hari, adică nu din tuns, dar tot o tîmpenie cu păru’ meu… Joi după-masa, Ina a zis să facem puţină mişcare, că era o zi nemaipomenită şi descoperise ea un loc mişto, cu zăpadă, unde puteam să ne dăm pe pungi. Am luat-o pe o potecă şi după vreo zece minute am ajuns la o vîlcea cu zăpadă curată şi pufoasă. M-am dat eu primul, să fac pîrtie, şi, după vreo trei curse, bătătorisem derdeluşul excelent, prindeai o viteză mortală. Dar, la un moment dat, nu le-am mai auzit în urma mea: rămăseseră sus şi nu ştiu ce vorbeau între ele. Cînd m-am apucat să urc, au început să dea cu bulgări. Aşa, mă, trei contra unu? Plus avantaju’ altitudinii! Dar trăgeau aiurea, ca fetele: bulgării îmi aterizau la picioare sau zburau la un metru deasupra capului. M-am supărat, am luat o tonă de zăpadă în mîini şi am început să urc în fugă. Pe Hari am prins-o uşor, că se împotmolise într-o groapă cu zăpadă mai adîncă. „Nu, nu, pliz, că-i rece, că-i murdară“, chestii! „He-he, prea tîrziu, fata moşneagului!“ – am frecat-o bine pe faţă şi pe gît, că făcea bine la ten, şi i-am băgat un bulgăre pe sub pulovăr, să-l topească între ţîţe.

A tras un ţipăt şi în clipa următoare Ina şi Dana erau pe mine: Dana mi s-a aşezat pe picioare şi Ina mă ţinea de mîini. Am început să mă lupt, dar, cum o prindeam pe una dedesubt, celelalte două loveau mişeleşte din flancuri. La un moment dat, am ajuns călare pe Ina şi asta avea forţă, nenică, nu ca bleaga de Hari. Mă chinuiam să-i ţin mîinile, dar mi-a scăpat un deget în ochi de-am văzut roşu. Pe bune, cîteva secunde am crezut că mi l-a scos de-a binelea şi m-am întins pe spate, că ustura nasol de tot. Ina a început să-şi ceară scuze şi încerca să-mi dea mîna la o parte, să vadă ce-am păţit, dar Hari cică: „Hai, că n-ai nimic, nu te mai face!“. Pînă la urmă mi-a mai trecut şi am dat-o pe rîs, dar tot mă ustura şi m-am ales cu o conjunctivită nasoală, că la cabană, cînd m-am dus să mă schimb şi m-am uitat în oglindă, ochiul era roşu ca dracu’.

După masă m-am dus iar sus, la ele, la nesuri, că la prînz cumpărasem o sticluţă plată de Milcov şi, după zăpada aia, abia aşteptam să o sorbim rapid, ca-n „Hora Unirii“. Astea se puseseră la treninguri – Hari roz, Ina alb şi Dana albastru, de ţărancă – şi, cînd am apărut, Hari s-a cocoţat rapid în pătuţ, cu genunchii la gură, să nu-şi piardă farmecu’. În fine, m-am întins la ea pe pat, Ina mi-a examinat ochiul şi mi-a pus cîteva picături de nu-ş’ ce, după care am scos sticla şi am întrebat cum preferă coniacu’, în nes sau separat? Ina şi Hari au zis că o picătură în nes; numai Dana a vrut un deget într-o ceşcuţă de plastic şi a zis că ştie ea de ce adusesem coniacu’ ăla: ca să le îmbăt şi să profit de ele. Am zis că ba dimpotrivă, ştiu io de ce m-au chemat, ca să mă îmbăt singur, că ele nu beau, şi să profite ele de mine, fiind mai numeroase, că de-aia îmi scoseseră şi ochiu’, ca să nu mai văd. Hi-hi-hi, ho-ho-ho, chiar: oare nişte femei ar putea să violeze un bărbat?

Era plăcut: stăteam cu Hari pe pernă şi cu Ina şi Dana la picioare, ne-am descălţat şi a rezultat o combinaţie de şosete, ciorapi de lînă, ciorapi de mătase şi bărbăteşti. Am început să ne comparăm labele şi Hari s-a ofticat, că ea le avea cele mai mici, şi a tras pătura. Ne-am întins toţi mai bine, era cald, şi am început cu bancuri şi amintiri din copilărie. Dar, cu frigul de-afară şi coniacurile, ne moleşisem, parcă eram nişte bolnavi de-ăia, într-un sanatoriu, şi, după ce s-a terminat coniacul, chiar am aţipit vreo douăzeci de minute. Eu m-am trezit primul şi, cînd am văzut că apusese soarele, mi-am strecurat o mînă pe sub pătură, pe genunchiu’ lui Hari. Dar am greşit adresa şi Dana a crăpat ochii şi m-a întrebat ce fac, deja începusem să profit? „Aoleo, scuză-mă“, am zis, „nu mi-am dat seama, da’ ăsta al cui e?“. Ştiam că-i al Inei, că era mai osos, dar am zis de fază, normal. „Aha, pardon, şi ăsta?“ Deh, poante de-astea de copilaşi, dar fusese mişto; acum cred că s-ar jena să mai facem chestii de-astea.

Pe la şapte au vrut să mă expedieze, să se schimbe de discotecă. Am zis că nu plec nicăieri, mi-e lene, şi să se schimbe, că poftim, mă-ntorc cu spatele. Şi dă-i discuţii pe-acolo, dacă se cuvine ca nişte fete să nu-ş’ ce cu un băiat în cameră. Au ajuns la concluzia că oricum nu se dezbracă de tot – adică doar Dana, care a zis că, din partea ei, pot să mă uit cît vreau –, dar Hari s-a răstit la mine să-mi pun pătura-n cap şi, dacă îndrăznesc să nu’ş ce, nu mai vorbeşte în viaţa ei cu mine şi mă spune şi lu’ tovarăşu’! „Aoleo“, zic, „bine, da’, dacă nu îndrăznesc nimic, nu mă iei de papagal?“. „Hi-hi, ho-ho – capu’ la cutie…!“

M-am întors cu spatele, mi-am tras pătura şi am început să le-aud şopocăind: să scoată bluzele, fustele şi pantofii mişto pentru ultima seară sau să rămînă cum sunt? „În treninguri, fată, eşti nebună? Bluza albă şi reiaţii negri sau în blugi şi cu pulovăru’ ăsta? Tricou’ roşu şi fusta sau cămaşa în carouri şi blugii? Rochia tricotată, ciorapii negri şi pantofii ca lumea sau adidaşii pe picioru’ gol?“ Dura cam mult, nenică; mi se terminase oxigenu’ sub pătură şi mi-am făcut puţin loc de văzut, cu degetele. În colţul camerei era o oglindă-oglinjoară în care puteam să mă chiombesc la fix. Mare chestie: nişte gagici care îşi trăgeau pantalonii sau fustele pe ele, şi nici măcar întregi – oglinda era înclinată şi nu prindea decît picioarele, cam pînă la brîu.

M-am plictisit şi am întrebat dacă pot să mă întorc. „Nu“, a zis Hari, „stai acolo, frumos!“. Şi iar, nene: să se-apuce să-şi calce nu ştiu ce bluză? Să aşa şi pe dincolo cu pantofii? Şi aici a-nceput să se-mpută treaba. Ina a zis că-i e sete şi se duce jos să bea un suc, ne vedem acolo, Dana a terminat de clătit ceştile şi a zis că se duce să-i ducă fierbătorul lu’ Toma Alimoş, la care Hari: Bine, da’ te-ntorci! Lasă, dragă, că nu te mănîncă; e băiat fin… Penibil, neică…!

În fine, ne-au lăsat singuri şi Hari a început să mă ia pe mine: Ce să-şi pună, bluza sau tricou’ ei Harvard şi blugii? Tricou’, domn’e. De ce, nu-mi place bluza ei? Bine, atunci bluza. Da’ n-am nici o preferinţă? Ce vrei tu, nene, da’ hai mai repede! Că vroiam eu să rămînem singuri, dar alea prea plecaseră expre, să ne acorde cinci minute la vorbitor. Plus ochiul, care iar începuse să-mi pulseze şi să mă usture.

În fine, s-a înţolit, dar după aia mi-a zis să stau pe scaun, să-mi aranjeze ea păru’, că eram ciufulit de la zăpadă şi de la pernă. Am zis dă-l dracu’ de păr, ce contează, dar cică ea nu dansează cu mine aşa la discotecă şi să stau puţin să mă aranjeze. A luat o perie şi m-a aşezat pe un scaun în faţa oglinzii. S-a uitat la mine şi a început să-mi potrivească capu’ din vîrful degetelor, ca o frizeriţă. Bun, m-am lăsat o vreme, dar gagica mai mult se juca, din cînd în cînd îmi sprijinea capu’ de ţîţe şi mă cam excitasem, normal. Am închis puţin ochii, dar nu pricepeam ce vrea: ori vorbise dinainte cu Ina şi cu Dana, ori, dacă făceam ceva şi se întorceau astea, îţi dai seama. Oricum era aiurea, că jos începuse muzica şi, deh, vedeau toţi că nu suntem. Am întrebat-o dacă mai are mult şi a zis că nu, încă puţin, dar tot se prostea aiurea.

Ce naiba să fac, treaba era clară – dacă ea nu se jena de alea, de ce m-aş jena eu? M-am lăsat mai ca lumea cu capul pe ţîţele ei, am zis ceva, nu mai ştiu ce, şi am vrut s-o cuprind cu mîinile, pe la spate. Aiurea, s-a smucit şi cică „Stai cuminte!“. M-am ciufulit la loc şi am dat să mă scol, dar atunci mi-a tras o perie în cap, cu muchia, de am văzut stele verzi, şi cică, dacă nu stau, nu mai vine la nici o discotecă. Absurd, nene, că nu mai pricepeam ce vrea şi mi s-a pus şi mie pata; nu-mi ajungea ochiu’ ăla belit? I-am zis calm că o aştept jos şi m-am cărat, s-o las să-i treacă toanele, dar gagica n-a venit. Şi de-aici, normal, alte încurcături, dar, pe bune, cred că era la ciclu, prea fusese absurd – ce naiba vroia de la mine?