N.V. Gogol

Suflete moarte

poem

Traducere din limba rusă şi note
de Emil Iordache

POLIROM
2012

© 2001, 2012 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-3270-6

ISBN PDF: 978-973-46-3271-3

ISBN print: 978-973-46-3240-4

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: Ilia Efimovici Repin (1844-1930), Edecarii de pe Volga, 1870-1873, Muzeul Naţional Rus

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

NIKOLAI VASILIEVICI GOGOL (1809-1852) s-a născut într-un sat din Ucraina. După absolvirea liceului, a plecat la Sankt Petersburg, unde a început să publice, sub diverse pseudonime, în revistele literare ale vremii. Succesul a venit însă abia în 1831, odată cu publicarea volumului de povestiri Serile în cătunul de lîngă Dikanka. I-au urmat mai multe volume de nuvele şi povestiri (Mirgorod, Povestiri din Petersburg, Arabescuri), romane (Taras Bulba, Suflete moarte) şi piese de teatru (Revizorul, Căsătoria, Jucătorii de cărţi). Pline de umor, originale şi inovatoare, scrierile sale s-au bucurat de o largă apreciere, asigurîndu-i un loc în galeria celor mai importanţi prozatori ai lumii. S-a stins din viaţă la doar 42 de ani. La Editura Polirom au apărut volumele: Opere, vol. I (Serile în cătunul de lîngă Dikanka şi Mirgorod, în 1999), Opere, vol. II (Povestiri din Petersburg, Revizorul, Căsătoria, în 2001), Opere, vol. III (Suflete moarte, în 2001) şi culegerea de proză scurtă Mantaua. Povestiri. Nuvele (2007, 2012).

Volumul întîi

Capitolul I

Pe poarta hotelului din N.N., oraş reşedinţă de gubernie, intră o mică brişcă cu arcuri, destul de frumoasă, dintre cele cu care călătoresc celibatarii: locotenenţi-colonei şi locotenenţi-majori în retragere, precum şi moşieri ce au în stăpînire cam o sută de suflete de iobagi, cu alte cuvinte toţi cei ce sînt numiţi domni cu dare de mînă mijlocie. În brişcă şedea un domn, nici mîndreţe de bărbat, dar nici urît la înfăţişare, nici prea gras, dar nici prea slab; nu s-ar fi putut zice că-i bătrîn, dar nici că-i prea tînăr. Intrarea lui în oraş nu stîrni nici un fel de vîlvă şi nu fu însoţită de nimic deosebit; doar doi mujici ruşi, care stăteau în uşa bodegii de peste drum de hotel, făcură nişte observaţii, care, de altminteri, se refereau mai degrabă la echipaj, decît la cel ce şedea în el. „Ia te uită, îi zise unul celuilalt, vezi şi tu ce mai roată! Ce crezi: la o adică, ar ajunge roata asta la Moscova?“. „Ajunge“, îi răspunse celălalt. „Da’ pînă la Kazan nu ajunge, nu-i aşa?“ „Pîn’ la Kazan nu ajunge“, îi răspunse celălalt. Cu asta, discuţia lor luă sfîrşit. În plus, cînd brişca se apropie de hotel, trecu pe lîngă un tînăr cu pantaloni albi de canafas, cît se poate de strîmţi şi de scurţi, într-un frac ce se pretindea a fi la modă, de sub care se vedea plastronul prins cu o agrafă de Tula, din bronz, sub formă de pistol. Tînărul întoarse capul, se uită în urma echipajului, îşi ţinu cu mîna şapca, pe care era cît pe ce să i-o ia vîntul, şi îşi văzu de drum.

Cînd echipajul intră în curte, domnul fu întîmpinat de servitorul birtului, „polovoi“, cum i se spune în birturile ruseşti, un om vioi şi atît de iute în mişcări, încît nu puteai să-i vezi faţa. Dădu repede buzna pe uşă, cu şervetul pe braţ, deşirat, îmbrăcat într-un surtuc lung din demicoton, croit în aşa fel încît partea din spate a hainei era ridicată pînă pe ceafă, îşi scutură părul şi îl conduse sprinten de-a lungul unei galerii de lemn, ca să-i arate odaia hărăzită de Domnul. Odaia era dintre cele ştiute, pentru că şi hotelul era dintre cele ştiute, adică exact la fel ca toate hotelurile din oraşele reşedinţe de gubernie, unde pentru două ruble pe zi călătorii primesc o cameră liniştită, cu gîndaci care, precum prunele uscate, se iţesc din toate ungherele şi cu o comodă baricadînd întotdeauna uşa ce dă spre încăperea alăturată, în care se instalează un vecin, om tăcut şi liniştit, dar din cale-afară de curios, doritor să afle toate amănuntele despre cel aflat în trecere pe-acolo. Faţada hotelului corespundea interiorului: era foarte lungă, cu două caturi; cel de jos nu fusese tencuit, cărămizile de un roşu închis rămăseseră la vedere şi, fiind destul de murdare de felul lor, se înnegriseră şi mai mult din pricina aprigelor schimbări ale vremii; catul de sus era vopsit în veşnicul galben; dedesubt se aflau prăvălioare cu hamuri, frînghii şi covrigi. În prăvălioara din colţul clădirii sau, mai bine zis, în fereastră, trona un vînzător de sbiten1 cu un samovar din aramă roşie şi cu faţa la fel de roşie, aşa că de departe ai fi putut crede că în fereastră stau două samovare, dacă unul dintre ele nu ar fi avut o barbă neagră ca smoala.

În timp ce domnul de-abia sosit se uita prin cameră, îi fu adus calabalîcul: mai întîi un geamantan din piele albă, destul de jerpelit, semn că nu era la prima lui călătorie. Geamantanul îl aduseră vizitiul Selifan, un om mărunţel, cu un cojoc pe umeri, şi lacheul Petruşka, un vlăjgan de vreo treizeci de ani, îmbrăcat într-o redingotă largă şi ponosită, pesemne de-a boierului, un găligan cam posac la vedere, cu buze groase şi nasul borcănat. În urma geamantanului fură aduse înăuntru o casetă mică din mahon cu incrustaţii din mesteacăn de Karelia, nişte calapoade pentru cizme şi o găină friptă, învelită în hîrtie albastră. După ce toate acestea fură cărate, vizitiul Selifan plecă la grajd să-şi facă de lucru pe lîngă cai, iar lacheul Petruşka se apucă să-şi aranjeze culcuşul în micul antreu, o chichineaţă foarte întunecoasă, unde apucase să-şi care mantaua şi, împreună cu ea, să îmbîcsească totul cu un miros specific, ce se impregnă de îndată şi în sacul, adus după aceea, în care se aflau cele de trebuinţă toaletei lui de lacheu. În această chichineaţă împinse la perete un pat îngust cu trei picioare, îl acoperi cu ceva ce semăna a saltea, bătucită şi netedă ca o clătită şi probabil tot atît de unsuroasă ca şi clătita pe care apucase s-o capete de la proprietarul hotelului.

În timp ce slugile aranjau lucrurile şi trebăluiau, domnul se duse în sala comună a hotelului. Orice călător ştie foarte bine cum sînt aceste săli comune: aceiaşi pereţi vopsiţi cu ulei, înnegriţi în partea de sus de fumul lulelelor şi lustruiţi în partea de jos de spinările călătorilor, dar şi mai mult de cele ale negustorilor din partea locului, căci în zilele de tîrg negustorii veneau aici cîte şase-şapte să-şi bea obişnuita pereche de ceşti de ceai; acelaşi tavan înnegrit de fum; acelaşi policandru afumat, cu o mulţime de ciucuri de sticlă ce săltau şi zornăiau ori de cîte ori ospătarul alerga pe muşamaua roasă, bîţîind cu îndemînare tava pe care ceştile de ceai nu erau mai puţine decît păsările ce se înghesuie pe malul mării; aceleaşi tablouri cît peretele, pictate în ulei; cu alte cuvinte, toate erau ca peste tot, cu singura diferenţă că într-un tablou era înfăţişată o nimfă cu nişte sîni atît de mari, cum pesemne cititorul n-a mai văzut. De altminteri, asemenea jocuri ale naturii se mai întîmplă şi în felurite tablouri cu subiect istoric, aduse în Rusia nu se ştie cînd, de unde şi de cine, uneori chiar de demnitarii noştri, amatori de artă, care le cumpără cu nemiluita din Italia la sfatul curierilor ce-i însoţesc. Domnul îşi scoase şapca şi-şi desfăcu de la gît năframa de lînă, viu colorată, dintre acelea făcute celor însuraţi de către soţiile lor, care le dau şi sfaturi utile privitoare la modul în care să se înfăşoare, iar burlacilor… nu vă pot spune sigur cine le face, numai Dumnezeu ştie, eu unul n-am purtat niciodată asemenea năframe. Desfăcîndu-şi năframa de la gît, domnul porunci să i se aducă masa. În timp ce i se puneau dinainte feluritele bucate, obişnuite prin birturi, cum ar fi: ciorbă cu pateuri, păstrate dinadins pentru călători în decurs de cîteva săptămîni, creier cu mazăre, cîrnaţi cu varză, friptură de găină îndopată, castraveţi muraţi şi nelipsita plăcintă din foi, întotdeauna gata de a fi servită; în timp ce toate acestea i se serveau şi încălzite şi, pur şi simplu, reci, îl sili pe ospătar, pe polovoi adică, să-i povestească tot soiul de fleacuri: cine a ţinut mai înainte birtul şi cine-l ţine acum, dacă aduce venit bun, dacă stăpînul e mare ticălos, la care ospătarul, după cum se obişnuieşte, îi răspunse: „Da, boierule, e mare şarlatan“. Ca şi în Europa civilizată, şi în Rusia civilizată sînt acum foarte mulţi inşi onorabili, care nu pot mînca la birt fără să stea de vorbă cu ospătarul şi fără să glumească uneori amuzant pe seama lui. De altfel, călătorul nu punea numai întrebări fără rost; voia să ştie amănunţit cine e guvernator în oraş, cine-i preşedintele curţii2, cine-i procurorul, cu alte cuvinte nu lăsă să-i scape nici unul dintre funcţionarii importanţi; dar şi mai amănunţit, dacă nu cumva cu interes, îl descusu despre toţi moşierii de seamă, întrebînd cîte suflete de ţărani iobagi are fiecare, cît de departe de oraş stă, ce fel de fire are şi dacă vine des la oraş; îl chestionă amănunţit despre starea ţinutului: dacă n-au fost cumva molime în gubernie, friguri sau vărsat ucigător, care să afecteze toată populaţia, şi alte asemenea epidemii, dovedind astfel o temeinicie şi o meticulozitate care arătau mai mult decît o simplă curiozitate. Domnul avea maniere impunătoare şi-şi sufla nasul din cale-afară de zgomotos. Nu se ştie cum făcea, dar nasul lui răsuna ca o trompetă. Pesemne că această însuşire, cu totul nevinovată, îi insuflase ospătarului un respect deosebit întrucît, de fiecare dată cînd auzea acest sunet, îşi scutura părul, se îndrepta şi mai respectuos din şale şi, aplecîndu-şi capul de la înălţime, îl întreba dacă nu mai doreşte ceva. După ce luă masa, domnul sorbi o ceaşcă de cafea şi se aşeză pe divan, punîndu-şi la spate o pernă care, în hotelurile ruseşti, în loc de lînă moale, este umplută cu ceva ce seamănă mai curînd a cărămizi sau bolovani. Apoi începu să caşte şi porunci să fie dus în camera lui, unde se culcă şi dormi două ceasuri. După ce se odihni, scrise pe un petic de hîrtie, la rugămintea ospătarului, rangul, numele şi prenumele, pentru a fi transmise unde trebuie, la poliţie. Coborînd scara, ospătarul silabisi pe fiţuică: „Consilier de colegiu Pavel Ivanovici Cicikov, moşier, călătoreşte în interes personal“. În timp ce ospătarul încă se mai străduia să înţeleagă cele scrise, Pavel Ivanovici Cicikov plecă să viziteze oraşul, de care părea să fie mulţumit, căci îl găsi cu nimic mai prejos decît alte oraşe reşedinţe de gubernie: bătea tare la ochi vopseaua galbenă de pe casele din piatră şi, modestă, se ţinea în umbră culoarea cenuşie a clădirilor de lemn. Casele aveau un cat, două sau unul şi jumătate, cu nelipsitul mezanin, foarte frumos după părerea arhitecţilor de prin gubernii. Pe alocuri, aceste case păreau rătăcite în mijlocul străzii largi cît o cîmpie şi al nesfîrşitelor garduri de scînduri; pe alocuri, se înghesuiau unele într-altele şi acolo era mai multă mişcare şi animaţie. Nu lipseau nici firmele aproape şterse de ploi, avînd zugrăvite pe ele covrigi sau cizme; într-un loc, vedeai una cu pantaloni albaştri şi cu numele unui croitor din Varşovia; în altă parte, era un magazin de şepci şi chipiuri, cu inscripţia: „Ivan Feodorov, din străinătate“; în alt loc, era desenat un biliard cu doi jucători în fracuri de felul celor purtate de invitaţi la teatru, cînd ies pe scenă în ultimul act. Jucătorii erau înfăţişaţi ochind cu tacurile, cu coatele trase îndărăt şi cu picioarele strîmbe, care tocmai făcuseră în aer un entrechat3. Sub toate acestea era scris: „Iată localul“. Ici-colo, de-a dreptul în stradă, se aflau mese cu nuci, săpun şi bucăţi de turtă dulce semănînd cu nişte calupuri de săpun; în alt loc era un birt avînd pe firmă un peşte gras cu o furculiţă înfiptă în el. Însă cel mai adesea se vedeau stemele înnegrite, cu pajura imperială cu două capete, înlocuite de acum cu laconica inscripţie: „Debit de băuturi“. Caldarîmul era cam desfundat peste tot. Călătorul aruncă o privire în grădina publică, alcătuită din nişte copăcei subţiri, neprinşi bine, cu proptele triunghiulare, vopsite foarte frumos în ulei verde. De altfel, deşi aceşti copăcei nu erau mai înalţi ca trestia, despre ei se scrisese în gazete, cu prilejul descrierii unei iluminaţii4, că „oraşul nostru, datorită grijii cîrmuitorului civil, s-a împodobit cu o grădină de copaci umbroşi, rămuroşi, care dau răcoare în zilele de arşiţă“ şi că „era foarte înduioşător să vezi cum inimile cetăţenilor tresăltau de bucurie şi curgeau şiroaie de lacrimi de recunoştinţă faţă de domnul primar“. După ce-l descusu amănunţit pe un vardist, întrebîndu-l cum se poate ajunge, la nevoie, pe drumul cel mai scurt, la catedrală, la diferite instituţii şi la guvernator, plecă să vadă rîul ce curgea prin mijlocul oraşului. Pe drum desprinse din pioneze un afiş pus pe un stîlp, ca să-l citească pe îndelete acasă, se uită atent la o doamnă destul de drăgălaşă, care trecea pe trotuarul de lemn, urmată de un băieţandru în livrea militară ce ducea o bocceluţă în mînă, şi, cuprinzînd încă o dată totul cu privirea, parcă vrînd să-şi întipărească locul bine în minte, se întoarse la hotel şi urcă de-a dreptul în camera lui, fiind uşor sprijinit pe trepte de ospătarul birtului. După ce-şi bău ceaiul, se aşeză la masă, porunci să i se aducă o lumînare, scoase afişul din buzunar, îl apropie de lumînare şi se apucă să-l citească, mijindu-şi un pic ochiul drept. De altminteri, pe afiş erau prea puţine lucruri remarcabile: se juca o dramă a dlui Kotzebue5, în care dl Popliovin6 interpreta rolul lui Roll, domnişoara Ziablova7 pe cel al Korei, celelalte personaje fiind şi mai neînsemnate; totuşi, el citi toate numele, ajunge chiar pînă la preţul unui bilet la stal şi află că afişul fusese imprimat la tipografia administraţiei guberniei; apoi îl răsuci pe partea cealaltă să vadă dacă nu mai este ceva şi acolo, dar, negăsind nimic, se frecă la ochi, împături afişul la loc şi îl puse în caseta sa, unde avea obiceiul să păstreze tot ce-i pica în mînă. Se pare că ziua s-a încheiat cu o porţie de friptură rece de viţel, cu o sticlă de ciorbă acră şi cu un somn zdravăn sau cu mînatul porcilor la jir, cum se spune prin unele părţi ale întinsei împărăţii ruseşti.

Toată ziua următoare fu dedicată vizitelor: nou-sositul trecu pe la toţi demnitarii oraşului. Prezentă omagiile sale guvernatorului, care, la fel ca Cicikov, nu era nici gras, nici slab, avea la gît ordinul „Anna“8 şi chiar se spunea despre el că fusese propus pentru o stea9; de altfel, era un om foarte cumsecade şi uneori broda cu mîna lui pe ţesătură de tul. Apoi se duse la viceguvernator, la procuror, la preşedintele curţii, la şeful poliţiei, la concesionar10, la directorul fabricilor statului… păcat că mi-e destul de greu să-i pomenesc pe toţi puternicii acestei lumi; dar e destul să spun că nou-venitul s-a dovedit neobişnuit de activ în privinţa vizitelor: se înfăţişă să-şi prezinte omagiile pînă şi inspectorului sanitar şi arhitectului oraşului. Iar apoi stătu mult timp în brişcă, gîndindu-se pe cine să mai viziteze, dar oraşul nu mai avea alţi funcţionari. În discuţiile purtate cu aceşti dregători dovedi măiestrie în a-l măguli pe fiecare în parte. Guvernatorului îi dădu a înţelege aşa, pe departe, că intri în gubernia lui ca în rai, că drumurile-s peste tot de catifea şi că guvernele care numesc demnitari atît de înţelepţi merită toată lauda. Şefului poliţiei îi spuse ceva foarte măgulitor despre vardiştii oraşului; iar în discuţiile cu viceguvernatorul şi preşedintele curţii, care nu erau decît consilieri de stat, li se adresă chiar de două ori, din greşeală, cu „excelenţă“, ceea ce le plăcu foarte mult. Drept urmare, guvernatorul îl invită să vină chiar în seara aceleiaşi zile la o sindrofie la el acasă, iar ceilalţi funcţionari, la rîndul lor, îl poftiră care la masă, care la o partidă de boston, care la o ceaşcă de ceai.

Se părea că nou-venitul evita să vorbească mult despre propria sa persoană; dacă vorbea, se exprima în locuri comune, cu vizibilă modestie, şi în asemenea cazuri fraza lui căpăta o turnură întru cîtva livrescă: spunea că-i un vierme neînsemnat al acestei lumi şi că nu merită grija cuiva, că a trecut prin multe la viaţa sa, că a suferit la slujbă pentru dreptate, că a avut mulţi duşmani care au atentat chiar şi la viaţa lui şi că acum, dorind să se liniştească, îşi căuta în sfîrşit un loc de trai, că, sosind în acest oraş, a considerat de datoria lui să-şi prezinte neapărat omagiile dregătorilor. Iată ce s-a aflat în oraş despre această persoană nou-sosită, care nu întîrzie să se arate la sindrofia dată de guvernator. Pregătirile pentru serată îi luară mai bine de două ore şi, în privinţa toaletei, străinul dovedi o grijă care nu se vedea chiar la toată lumea. După un pui de somn pe care îl trase după masă, porunci să i se aducă cele trebuincioase pentru spălat şi îşi frecă îndelung obrajii cu săpun, bombîndu-i pe dinăuntru cu limba; apoi, luînd prosopul de pe umărul servitorului de la birt, îşi şterse cu el faţa grăsulie pe toate părţile, începînd de după urechi, nu înainte de a strănuta de vreo două ori în nasul servitorului. Apoi, în faţa oglinzii, îşi puse plastronul, îşi smulse două fire de păr ce i se iţeau din nas şi, îndată după aceea, se îmbrăcă într-un frac de culoarea coacăzei cu sclipiri. Gătit astfel, porni în propriul său echipaj pe străzile nesfîrşit de largi, abia luminate de licărirea cîtorva ferestre. De altfel, casa guvernatorul era iluminată ca pentru bal; o caleaşcă ticsită cu felinare, doi jandarmi la intrare, strigătele surugiilor în depărtare – ca să nu lungim vorba, totul era aşa cum se cuvenea. Intrînd în salon, Cicikov trebui să-şi mijească ochii vreo cîteva clipe, deoarece lumînările, lămpile şi rochiile doamnelor străluceau grozav. Totul era scăldat în lumină. Fracurile negre licăreau şi fluturau, cîte unul sau în grupuri, ba ici, ba colo, aşa cum zboară muştele deasupra unei căpăţîni albe, strălucitoare de zahăr rafinat într-o zi fierbinte de iulie, cînd bătrîna chelăreasă o sparge şi o împarte în bucăţi sclipitoare în dreptul ferestrei deschise; înghesuiţi, toţi copiii se uită curioşi, urmărind mişcările mîinilor ei ţepene, care ridică ciocanul, iar escadroanele aeriene de muşte, purtate de o adiere uşoară, intră ca la ele acasă şi, profitînd de ochii slabi ai bătrînei şi de soarele ce-o orbeşte, tabără pe bucăţile ispititoare ba în stoluri rare, ba de-a valma, unele peste altele. Ghiftuite de vara cea bogată, care şi-aşa le întinde la fiecare pas gustări îmbietoare, ele n-au intrat în casă să mănînce, ci doar să se arate, să se plimbe încoace şi încolo pe grămada de zahăr, să-şi frece una de alta lăbuţele din faţă sau din spate, să se scarpine cu ele sub aripioare sau, întinzîndu-şi amîndouă picioruşele din faţă, să şi le frece deasupra capului, să plece în zbor şi iarăşi să vină cu noi escadroane sîcîitoare. Cicikov nici nu apucă bine să se uite împrejur, că se pomeni luat braţ la braţ de guvernator, care îl prezentă de îndată soţiei sale. Nou-venitul nu se făcu nici de data asta de ruşine: rosti un compliment întru totul decent pentru un bărbat de vîrstă mijlocie, cu rang nici prea mare, dar nici prea mic. Cînd perechile de dansatori se aliniară în mijlocul încăperii şi-i împinseră pe toţi spre perete, el, cu mîinile la spate, îi privi foarte atent preţ de vreo două minute. Multe doamne erau bine îmbrăcate şi la modă, altele puseseră pe ele ceea ce Dumnezeu trimisese în orăşelul reşedinţă de gubernie. Aici, la fel ca pretutindeni, bărbaţii erau de două categorii: cei subţirei se învîrteau mereu în jurul doamnelor; cîţiva dintre ei, după înfăţişare, doar cu greu puteau fi deosebiţi de cei din Petersburg, purtau favoriţi la fel de chibzuit pieptănaţi, cu acelaşi bun-gust, sau, pur şi simplu, aveau ovalurile feţelor plăcute la vedere, rase ca în palmă, se aşezau lîngă doamne cu un aer la fel de degajat, vorbeau franţuzeşte şi le făceau pe doamne să rîdă întocmai ca la Petersburg. Cealaltă categorie de bărbaţi era alcătuită din cei graşi sau, precum Cicikov, din cei nici prea graşi, dar nici prea slabi. Aceştia, dimpotrivă, se uitau pieziş la doamne şi băteau în retragere, trăgînd cu coada ochiului pe de lături, să vadă dacă nu cumva servitorul guvernatorului se apucase să pună pe undeva mesele pentru whist. Feţele lor erau bucălate şi rotunde, uneori cu negi sau ciupite de vărsat, nu purtau nici moţ, nici bucle, nici frizură à la diable11, cum spun francezii; părul lor era sau tuns scurt, sau lins, iar liniile feţei cel mai adesea rotunjite şi viguroase. Aceştia erau funcţionarii care se bucurau de stimă în oraş. Dar vezi că cei graşi se pricep mai bine decît cei subţirei să-şi aranjeze treburile pe lumea asta. Cei subţirei sînt de obicei funcţionari cu însărcinări speciale sau nu-s slujbaşi decît cu numele şi se învîrt de colo pînă colo; existenţa lor e cumva prea uşuratică, eterică şi cu totul nesigură. Însă cei graşi nu ocupă niciodată posturi auxiliare, ci numai pe cele sigure, şi dacă se aşază pe un scaun, se aşază cu nădejde şi temeinic, încît mai curînd ar trosni şi ar crăpa scaunul decît să zboare ei din el. Nu le place strălucirea exterioară; fracul pe care-l poartă nu-i aşa de bine croit precum fracul celor subţirei, în schimb au în sipete harul lui Dumnezeu, nu altceva. Unul subţirel nu rămîne în trei ani cu nici un suflet neamanetat, pe cînd unuia gras nici nu-ţi dai seama cînd i-a răsărit la o margine a oraşului o casă cumpărată pe numele soţiei, apoi altă casă, la altă margine, apoi un sătuc nu departe de oraş, după care şi un sat în toată puterea cuvîntului, cu toate cele de trebuinţă. În cele din urmă grasul, după ce i-a slujit lui Dumnezeu şi suveranului, după ce şi-a cîştigat stima tuturor, se lasă de slujbă, se mută la ţară şi se face moşier, boier rus de treabă şi primitor, care-şi trăieşte viaţa şi o trăieşte bine. Şi, după moartea lui, moştenitorii, tot dintre cei subţirei, irosesc la repezeală, după obiceiul rusesc, toată averea părintească. Nu putem să nu spunem că aproape în felul acesta gîndea şi Cicikov în timp ce examina asistenţa, ceea ce avu drept rezultat faptul că se alătură pînă la urmă celor graşi, printre care majoritatea chipurilor îi erau cunoscute: procurorul cu sprîncenele foarte negre şi stufoase, care clipea uşor cu ochiul stîng, de parcă ţi-ar fi zis: „Hai, frate, în camera de-alături să-ţi spun ceva“, un om, de altminteri, serios şi taciturn; dirigintele poştei, mic de statură, dar glumeţ şi filosof; preşedintele curţii, un ins cu scaun la cap şi foarte amabil; toţi îl salutară ca pe o veche cunoştinţă, iar Cicikov se înclina cam pieziş, dar nu fără farmec. Tot aici făcu cunoştinţă cu Manilov12, un moşier curtenitor şi foarte amabil, şi cu Sobakevici13, un zdrahon neîndemînatic, care din prima clipă îl călcă pe picior şi-i spuse: „S-avem iertare“. De îndată i se înmînă o carte de joc, pe care o primi cu o plecăciune tot atît de cuviincioasă. Se aşezară la o masă verde şi nu se mai ridicară pînă la cină. Toate discuţiile încetară, cum se întîmplă de obicei cînd oamenii se apucă, în sfîrşit, de ceva serios. Deşi dirigintele poştei era foarte vorbăreţ, îşi afişă pe faţă o mină gînditoare, îşi puse buza de jos peste cea de sus şi rămase în această poză cît ţinu jocul. Deschizînd cu o carte, trîntea tare cu pumnul în masă, spunînd, dacă era damă: „Du-te, hoaşcă de preoteasă“, iar dacă era rigă: „Du-te, mujicule din Tambov!“. Iar preşedintele zicea: „Stai că-l pocnesc peste mustaţă! Stai c-o pocnesc peste mustaţă!“. Uneori, cînd trînteau cărţile pe masă, lăsau să le scape cîte o expresie de felul: „Fie ce-o fi, n-am ce face, merg cu toba!“. Sau se auzeau pur şi simplu exclamaţiile: „Cupă! Cupăţică! Cupuşoară!“ ori: „Pică! Piculică! Picuşoară!“ ori de-a dreptul: „Picuş!“ – denumirile cu care botezaseră figurile în cercul lor. După joc, se încinse, cum se obişnuieşte, o discuţie destul de zgomotoasă. Musafirul nou-sosit intră şi el în vorbă, dar cu atîta iscusinţă, încît toţi văzură că discuta şi că discuta nespus de plăcut. Nu spunea niciodată: „aţi jucat“, ci: „aţi binevoit să jucaţi“, „am avut onoarea să bat doi-ul dumneavoastră“ şi aşa mai departe. Ca să-i împace şi mai mult pe adversarii săi, le întindea tuturor tabachera de argint smălţuit, pe fundul căreia se vedeau două viorele, puse acolo ca să miroasă bine. Cel mai mult îi atraseră străinului atenţia moşierii Manilov şi Sobakevici, de care am vorbit mai sus. Se interesă numaidecît de amîndoi, trăgîndu-i deoparte pe preşedinte şi pe dirigintele poştei. Cele cîteva întrebări puse vădeau nu numai curiozitate, ci şi temeinicie, căci mai întîi şi mai întîi vru să afle cîte suflete de iobagi are fiecare dintre ei şi în ce stare se află moşiile lor şi de-abia după aceea se informă despre numele mic şi despre cel după tată. În scurt timp, izbuti să-i farmece cu desăvîrşire pe amîndoi. Moşierul Manilov, un bărbat încă tînăr, cu ochii dulci ca zahărul, pe care-i mijea ori de cîte ori rîdea, era pur şi simplu încîntat de el. Îi strînse îndelung mîna şi-l rugă stăruitor să-l onoreze cu vizita în satul lui, care, după cum spunea, se afla la numai cincisprezece verste de bariera oraşului. Şi Sobakevici îi spuse, cam laconic: „Poftiţi şi pe la mine“, bătînd din piciorul încălţat într-o cizmă de proporţii atît de mari, încît cu greu i s-ar găsi un picior pe potrivă, mai ales în timpurile noastre, cînd în Rusia au început să se împuţineze voinicii.

A doua zi Cicikov plecă să prînzească şi să cineze la şeful poliţiei, unde de la ora trei dupăamiază se apucară să joace whist şi nu se sculară de la masa de joc pînă la două noaptea. Acolo, printre altele, făcu cunoştinţă cu moşierul Nozdriov14, un ins de vreo treizeci de ani, dezgheţat, care după trei-patru cuvinte începu să-l tutuiască. Cu şeful poliţiei şi cu procurorul Nozdriov era la per tu şi se purta prieteneşte cu ei; dar, cînd se aşezară la masa de joc şi începură mizele mari, şeful poliţiei şi procurorul îi cercetau levatele cu mare atenţie şi-i urmăreau aproape fiecare carte pe care o juca. Seara următoare Cicikov şi-o petrecu la preşedintele curţii, care îşi primi oaspeţii, printre care se aflau şi două doamne, într-un halat cam unsuros. Apoi fu rîndul unei serate la viceguvernator, al unei mese mari la concesionar, al uneia mici la procuror, care, de altfel, făcea cît una mare, şi al unei gustări după liturghie, oferită de primarul oraşului, care făcea şi ea cît un prînz. Pe scurt, nu avea prilejul să stea nici un ceas acasă, iar la hotel venea numai ca să doarmă. Nou-sositul se pricepea să facă faţă în orice ocazie şi se arăta a fi om de lume, versat. Oricare ar fi fost subiectul discuţiei, se pricepea s-o susţină: dacă era vorba despre crescătoriile de cai, discuta despre crescătorii; dacă se vorbea despre cîini de rasă, şi aici avea observaţii foarte judicioase; dacă se dezbătea o anchetă efectuată de curtea de administraţie civilă, arăta că nu-i erau necunoscute nici tertipurile judecătoreşti; dacă se comenta un joc de biliard, nu dădea greş nici în privinţa biliardului; dacă se vorbea despre virtute, şi despre virtute se exprima foarte frumos, chiar cu lacrimi în ochi; dacă se ajungea la felul cum se face votca, şi la asta se pricepea; despre inspectorii şi funcţionarii vamali îşi dădea cu părerea de parcă el însuşi ar fi fost şi inspector şi funcţionar vamal. Dar vrednic de luat în seamă era că se pricepea să învăluie toate acestea cu un fel de moderaţie, că ştia să păstreze măsura. Nu vorbea nici tare, nici încet, ci tocmai cum trebuie. Cu alte cuvinte, oricum l-ar fi luat cineva, era un om tare cumsecade. Toţi funcţionarii erau mulţumiţi de sosirea noului oaspete. Guvernatorul spunea că-i o persoană cu intenţii bune; procurorul – că-i un om cu scaun la cap; colonelul de jandarmi susţinea că-i om cu carte; preşedintele curţii – că-i un om erudit şi vrednic de toată stima; şeful poliţiei – că e un om onorabil şi curtenitor; soţia şefului poliţiei – că-i omul cel mai simpatic şi mai politicos din lume. Pînă şi Sobakevici, căruia rar i se întîmpla să vorbească pe cineva de bine, întorcîndu-se destul de tîrziu din oraş, după ce se dezbrăcă şi se culcă alături de soţia lui slăbănoagă, îi spuse: „Am fost, draga mea, la o serată dată de guvernator şi am făcut cunoştinţă cu Pavel Ivanovici Cicikov, consilier de colegiu, un om grozav de simpatic!“. La asta soţia îi răspunse: „Hm!“ şi-l împinse cu piciorul.

Aceasta este impresia, foarte măgulitoare pentru el, pe care musafirul a făcut-o în oraş şi care s-a menţinut pînă cînd o apucătură ciudată a lui şi o îndeletnicire la fel de ciudată sau, cum se spune în provincie, un pasaj, despre care cititorul va afla curînd, au descumpănit cu desăvîrşire aproape întreaga urbe.

Capitolul al II-lea

Trecuse mai bine de o săptămînă de cînd nouvenitul locuia în oraş, se ducea la serate şi la dejunuri, petrecîndu-şi astfel, cum se zice, foarte plăcut timpul. În cele din urmă se hotărî să-şi prelungească vizitele în afara oraşului şi să le fie oaspete moşierilor Manilov şi Sobakevici, cărora le dăduse cuvîntul. Poate că pentru aşa ceva să fi avut un alt temei, mai însemnat, o chestiune mai serioasă, mai personală… Dar despre toate acestea cititorul va afla treptat şi la timpul potrivit dacă, fireşte, va avea răbdare să citească povestirea noastră, foarte lungă, ce urmează să se desfăşoare tot mai larg, să ia tot mai mare amploare, pe măsura apropierii de finalul ce o va încununa. Vizitiului Selifan i se porunci ca o doua zi dis-dedimineaţă să înhame caii la brişca pe care o ştim; lui Petruşka i se porunci să rămînă acasă, să aibă grijă de cameră şi de geamantan. Cititorului nu i-ar strica să facă cunoştinţă cu aceşti doi servitori iobagi ai eroului nostru. Cu toate că, desigur, însemnătatea lor nu este prea mare, fiind, cum s-ar zice, personaje de mîna a doua sau chiar de-a treia, cu toate că principalele întorsături şi resorturi ale poemului nu depind de ele, atingîndu-le doar pe alocuri şi agăţîndu-le în treacăt, autorul ţine morţiş să fie meticulos în toate şi, deşi e rus get-beget, în această privinţă vrea să fie minuţios ca un neamţ. De altfel, acest demers nu va răpi mult timp şi loc, pentru că nu-s prea multe de adăugat la cele ştiute de-acum de cititor, adică la faptul că Petruşka umbla într-o redingotă cafenie şi cam largă, care fusese cîndva a boierului, şi că avea, după obiceiul oamenilor din tagma lui, buzele groase şi nasul borcănat. Era mai curînd taciturn decît vorbăreţ din fire; avea chiar o nobilă pornire spre cultură, adică spre cititul cărţilor, dar nu se ostenea să aleagă: îi era cu totul indiferent dacă citea aventurile unui erou îndrăgostit, un abecedar sau o carte de rugăciuni – tuturora le acorda aceeaşi atenţie; dacă i s-ar fi băgat sub nas o carte de chimie, ar fi citit-o negreşit. Nu-i plăcea ceea ce citea, ci însuşi cititul sau, mai bine zis, însuşi procesul lecturii, faptul că din litere iese mereu un cuvînt, care uneori dracu’ mai ştie ce înţeles are. Cititul se înfăptuia cel mai adesea în poziţie orizontală, întins pe pat şi pe salteaua care, din această pricină, se bătucise şi se subţiase ca o clătită. Pe lîngă patima cititului, mai avea două deprinderi, ce alcătuiau alte trăsături ale firii lui: dormea îmbrăcat, adică în aceeaşi redingotă, şi împrăştia întotdeauna un miros al lui, un iz propriu, care aducea întru cîtva cu aerul pe care-l simţi într-o încăpere locuită, aşa că era de-ajuns să-şi pună patul undeva, chiar şi într-o odaie care a stat pustie multă vreme, să-şi care acolo mantaua şi calabalîcul, şi camera părea îndată locuită de vreo zece ani. Cicikov, om delicat şi uneori chiar pretenţios, simţind în nas acest miros, dimineaţa, cînd nările îi erau deprinse cu aerul curat, nu făcea decît să se strîmbe, să clatine din cap şi să-i spună: „Măi frate, dracu’ să te ştie, dar parcă asuzi. Du-te şi fă o baie“. La care Petruşka nu răspundea nimic şi se străduia să-şi găsească repede ceva de făcut: sau, cu peria în mînă, se apropia de fracul boierului, care atîrna în cuier, sau pur şi simplu aduna vreun lucru de pe jos. Greu de zis la ce se gîndea atunci cînd tăcea. Poate că îşi spunea în sinea lui: „Bună poamă mai eşti şi tu! Nu ţi s-a urît s-o ţii una şi bună de patruzeci de ani!“. Numai Dumnezeu poate şti ce-i trece prin cap unui servitor iobag, atunci cînd boierul îl învaţă de bine. Aşadar, iată ce se poate spune despre Petruşka pentru început… Vizitiul Selifan era un cu totul alt soi de om… Dar autorul se jenează să abuzeze de răbdarea cititorilor, reţinîndu-le atît de mult atenţia cu oameni de rînd, ştiind din experienţă cît de puţin doritori sînt aceştia să lege cunoştinţă cu tagma celor din popor. Aşa-i rusul: tare-i mai place să se bată pe umăr cu unul care-l întrece măcar cu un rang, iar cunoştinţa de bună ziua cu un conte sau prinţ e mai bună pentru el decît orice relaţii strînse de prietenie. Autorul are temeri chiar şi în privinţa eroului său, care nu-i decît consilier de colegiu. Consilierii de curte ar face, poate, cunoştinţă cu el, însă doar Domnul ştie dacă nu cumva cei care s-au căţărat la rangul de general nu-i vor arunca una dintre acele priviri dispreţuitoare, pe care omul le azvîrle cu trufie tuturor celor ce se gudură la picioarele lui sau, şi mai rău, îl vor trata cu o indiferenţă ucigătoare pentru autor. Totuşi, oricît de regretabile ar fi amîndouă eventualităţile, trebuie să revenim la eroul nostru. Aşadar, după ce dăduse de cu seară poruncile trebuitoare, se trezi cu noaptea-n cap, se spălă, se frecă din cap pînă-n picioare cu un burete ud, ceea ce făcea numai duminica (şi se întîmplase să fie duminică în ziua aceea), se bărbieri cu atîta zel, încît, ca netezime şi luciu, obrajii i se făcură curaţi precum atlazul, îşi puse pe el fracul de culoarea coacăzei cu sclipiri, apoi, pe deasupra, mantaua căptuşită cu blană de urs, coborî scara, sprijinit cînd dintr-o parte, cînd din cealaltă de servitorul birtului, şi urcă în brişcă. Brişca ieşi huruind pe poarta hotelului. Un popă care trecea pe-acolo îşi scoase pălăria, cîţiva băieţandri îmbrăcaţi în cămăşuici murdare întinseră mîinile cerşind: „Fă-ţi pomană, boierule, cu un biet orfan!“. Vizitiul, văzînd că unul dintre ei era foarte doritor să se caţăre pe treapta din spatele trăsurii, îl plesni cu biciul, după care brişca începu să salte pe pietre. Bariera vărgată din depărtare fu zărită nu fără bucurie, deoarece dădea de ştire că, în curînd, caldarîmul, ca oricare alt chin, se va sfîrşi; lovindu-se încă de cîteva ori, destul de tare, cu capul de coşul briştei, Cicikov se pomeni în sfîrşit gonind pe pămînt moale. De îndată ce oraşul rămase în urmă, pe ambele părţi ale drumului începu să se perinde, cum se întîmplă la noi, o privelişte urîtă şi părăginită: muşuroaie, brădet, tufe rare şi scunde de pini tineri, trunchiuri arse de copaci bătrîni, smocuri de iarbăneagră sălbatică şi alte asemenea pîrloage. Se nimereau în cale şi sate cu casele parcă aliniate cu sfoara, semănînd cu nişte vechi stive de lemne, cu acoperişurile cenuşii şi cu podoabe cioplite în lemn atîrnate de streşini ca nişte ştergare brodate. Cîţiva mujici în cojoace de oaie căscau, ca de obicei, pe băncile din faţa porţilor. Femei cu obraji bucălaţi şi cu sînii încinşi se uitau de la ferestrele caturilor de sus; prin cele de jos scotea capul cîte un viţel sau îşi iţea rîtul cîte un porc cu ochii acoperiţi de osînză. Cu alte cuvinte, priveliştea cunoscută. Străbătînd cincisprezece verste, Cicikov îşi aminti că, după spusele lui Manilov, pe aici ar fi trebuit să fie satul, dar rămase în urmă şi al şaisprezecelea stîlp de verstă, iar satul tot nu se vedea şi, dacă nu s-ar fi întîlnit cu doi mujici, mare lucru să fi ajuns la destinaţie. Întrebaţi dacă mai este mult pînă la satul Zamanilovka, mujicii îşi scoaseră pălăriile, iar unul dintre ei, mai isteţ şi cu barba ţăcălie, răspunse:

— Poate Manilovka, nu Zamanilovka?

— Păi da, Manilovka.

— Manilovka! Mai mergi o verstă şi-i colea, adică la dreapta.

— La dreapta? intră în vorbă şi vizitiul.

— La dreapta, spuse mujicul. Acela-i drumul spre Manilovka, că nu-i nici o Zamanilovka. Satului aşa îi spune, adică aşa se cheamă el, Manilovka, cît despre Zamanilovka, n-avem aşa sat prin partea locului. Acolo, chiar pe deal, o să vezi o casă de piatră cu etaj, în care, adică, stă boierul. Acolo-i Manilovka, iar Zamanilovka nu-i aici şi nici n-a fost vreodată.

Porniră în căutarea satului Manilovka. După două verste, cotiră pe un drumeag, lăsară în urmă şi două, şi trei, şi parcă patru verste, dar nicăieri nu se vedea casa de piatră cu etaj. Acum Cicikov îşi aminti că, dacă un prieten te pofteşte la el în sat cale de cincisprezece verste, poţi să fii sigur că pînă acolo sînt treizeci de verste bătute. Satul Manilovka n-ar fi putut ademeni prea multă lume cu aşezarea sa. Conacul boieresc se înălţa stingher pe o culme, adică pe un vîrf de deal, în bătaia tuturor vînturilor cărora li s-ar fi năzărit să sufle; costişa dealului pe care se afla casa era acoperită cu brazde de iarbă tunsă. Pe acest gazon erau presărate, după moda englezească, două-trei răzoare cu tufe de liliac şi de salcîmi galbeni; cinci-şase mesteceni, în pîlcuri mici, îşi înălţau ici-colo vîrfurile golaşe, cu frunze mărunte. Sub doi dintre ei se vedea un pavilion cu o cupolă plată, verde, cu coloane albastre de lemn şi cu inscripţia: „Templu de meditaţie solitară“; mai jos, era un iaz acoperit cu mătasea broaştei, care, de altminteri, nu-i o raritate prin parcurile englezeşti ale moşierilor ruşi. La poalele dealului şi pe o parte a costişei, în lung şi în lat, se înşirau case cenuşii clădite din bîrne, pe care, nu se ştie din ce pricină, eroul nostru se apucă de îndată să le numere şi constată că erau două sute şi ceva. Nici urmă de copăcel sau verdeaţă printre ele; pretutindeni nu se vedeau decît bîrne. Priveliştea era înviorată de două femei, cu poalele suflecate pitoresc şi prinse la brîu, cu picioarele în apă pînă la genunchi, care umblau prin iaz trăgînd de cele două beţe ale unui voloc rupt, în care se zăreau doi raci încurcaţi în ochiuri şi o băbuşcă cu solzi strălucitori ce nimerise şi ea acolo; femeile păreau sfădite una cu alta şi se ciorovăiau pentru ceva. Mai încolo, într-o parte, începea o pădure de pini, ce bătea într-un albastru mohorît. Pînă şi vremea ţinuse morţiş să-i facă pe plac călătorului nostru: ziua nu era nici senină, nici posomorîtă, aducînd a cenuşiul-deschis pe care nu-l au decît uniformele vechi ale soldaţilor de garnizoană, oştire, de altfel, paşnică, dar nu întotdeauna trează în zilele de duminică. Pentru completarea tabloului, nu lipsea nici cocoşul, prevestitorul vremii schimbătoare, care, cu toate că avea capul găurit pînă la creier de ciocurile altor cocoşi, din pricina bine cunoscutei patimi de a se ţine după găini, trîmbiţa foarte tare şi chiar dădea din aripile jumulite, ca nişte rogojini vechi. Apropiindu-se de curte, Cicikov îl zări în pridvor chiar pe stăpînul conacului, îmbrăcat într-o redingotă verde din stofă de Châlons, stînd cu palma streaşină la frunte, ca să poată vedea mai bine echipajul. Pe măsură ce brişca se apropia, ochii i se înveseleau şi zîmbetul i se lăţea tot mai mult pe faţă.

— Pavel Ivanovici! strigă el, cînd Cicikov coborî din brişcă. Pînă la urmă tot v-aţi adus aminte de noi!

Prietenii se sărutară zgomotos şi Manilov îşi conduse oaspetele în casă. Deşi nu le trebuie prea mult timp pentru a traversa tinda, antreul şi sufrageria, vom încerca să profităm de acest scurt răgaz, doar-doar vom izbuti să spunem cîte ceva despre stăpînul casei. Însă, ajuns în acest punct, autorul e nevoit să recunoască sincer că are în faţă o sarcină foarte dificilă. Mult mai uşor e să înfăţişezi caractere de mare calibru: n-ai decît să împrăştii din gros culorile pe pînză, să zugrăveşti ochii negri şi arzători, sprîncenele stufoase, fruntea brăzdată de o zbîrcitură, pelerina neagră sau purpurie, ca focul, aruncată peste umăr şi portretu-i gata; dar toţi aceşti oameni, de care-i plină lumea, care la prima vedere seamănă foarte bine unii cu alţii, însă, după ce insişti cu privirea asupra lor, remarci la ei multe particularităţi dintre cele mai imperceptibile, aceşti domni, deci, sînt grozav de dificil de prins într-un portret. În cazul lor, eşti nevoit să-ţi încordezi foarte mult atenţia, să te sileşti să-ţi răsară în faţa ochilor toate trăsăturile fine, aproape invizibile şi, în general, trebuie să-ţi perfecţionezi privirea, chiar dacă-i destul de exersată în ştiinţa investigaţiei.

Numai Dumnezeu putea spune ce caracter avea Manilov. Există un soi de oameni cunoscuţi sub denumirea de inşi aşa şi-aşa, nici una, nici alta, nici laie, nici bălaie, cum zice proverbul. Poate că pe Manilov ar trebui să-l alăturăm acestei categorii. Era un bărbat chipeş; liniile feţei lui nu erau lipsite de farmec, dar parcă în acest farmec se pusese prea mult zahăr; în gesturi şi în felul de a se exprima avea ceva linguşitor, menit să-ţi trezească bunăvoinţa şi simpatia. Zîmbea îmbietor, era blond, cu ochii albaştri. În prima clipă de discuţie nu puteai să nu spui: „Ce om plăcut şi cumsecade!“. În clipa următoare nu mai spuneai nimic, iar în cea de-a treia ziceai: „Dracu’ mai ştie ce-ai asta!“; şi te grăbeai să te îndepărtezi, altfel te-apuca un urît de moarte. Nu te puteai aştepta să auzi de la el un cuvînt viu, fie el chiar şi sfidător, cum poţi auzi aproape de la fiecare om, dacă atingi un subiect care-l interesează. Fiecare are slăbiciunea lui: unul are patima ogarilor; altuia i se pare că-i un mare iubitor de muzică şi îi simte extraordinar de bine toate profunzimile; un al treilea e mare meşter la înfulecat; al patrulea ţine morţiş să joace un rol măcar cu o palmă mai presus decît cel ce i-a fost hărăzit; al cincilea, cu dorinţe mai limitate, doarme şi visează că se plimbă cu un aghiotant al ţarului, ca să-l vadă prietenii, cunoscuţii şi chiar necunoscuţii; al şaselea e înzestrat cu o mînă care simte dorinţa supranaturală de a îndoi colţul unui as de caro sau al unui doi, în timp ce pe un al şaptelea îl mănîncă în palmă să facă ordine undeva, să plesnească un căpitan de poştă sau un surugiu; cu alte cuvinte, tot omul cu ale lui, numai Manilov n-avea nici o pornire. Acasă vorbea foarte puţin şi cel mai adesea medita şi gîndea, dar ce gîndea, iarăşi numai Dumnezeu ar putea să ştie. Nu s-ar putea zice că se ocupa de gospodărie, nu se ducea niciodată să-şi vadă ogoarele, iar treburile mergeau cumva de la sine. Cînd vechilul îi spunea: „Boierule, ar fi bine să facem cutare şi cutare lucru“, de obicei el răspundea: „Da, n-ar fi rău!“, pufăind din pipa cu care se deprinsese de pe vremea cînd slujise în armată, unde trecuse drept ofiţerul cel mai modest, mai delicat şi mai cult. Cînd venea la el cîte un mujic şi, scărpinîndu-se în ceafă, îi spunea: „Boierule, dă-mi voie să mă duc la muncă în altă parte, ca să pot plăti birul“, el îi zicea: „Du-te!“, pufăia din pipă şi nici prin cap nu-i trecea că mujicul se ducea să tragă o beţie. Uneori, privind din pridvor curtea sau iazul, spunea că ar fi bine să sape de la casă un tunel pe sub pămînt, sau să zidească peste iaz un pod de piatră, care să aibă pe-o parte şi pe cealaltă prăvălii, unde negustorii să vîndă tot felul de mărunţişuri trebuincioase ţăranilor. În aceste clipe ochii lui se făceau nespus de dulci şi faţa căpăta o expresie de mulţumire; de altminteri, toate aceste proiecte sfîrşeau prin a rămîne vorbe aruncate în vînt. În cabinet avea întotdeauna o carte, cu semnul pus la pagina paisprezece, pe care o tot citea de doi ani. În casa lui mereu lipsea cîte ceva: în salon avea mobilă splendidă, elegant tapiţată cu mătase, care, de bună seamă, îl costase mulţi bani; dar materia nu ajunsese pentru două fotolii, şi acestea erau îmbrăcate doar cu nişte rogojini; de altfel, amfitrionul, în decurs de cîţiva ani, îşi prevenea de fiecare dată musafirii: „Nu vă aşezaţi în fotoliile astea, încă nu-s gata“. Într-una dintre camere n-avea deloc mobilă, cu toate că spusese încă din primele zile după căsătorie: „Draga mea, trebuie să ne îngrijim chiar de mîine să punem nişte mobilă şi în camera asta“. Seara se punea pe masă un sfeşnic foarte frumos din bronz întunecat, cu trei graţii antice, cu un scut elegant din sidef, iar alături de acesta se aducea un invalid din aramă, şchiop, strîmb şi murdar tot de seu, pe care nu-l observau nici stăpînul, nici stăpîna, nici slugile. Soţia lui… de altfel, erau cu desăvîrşire mulţumiţi unul de altul. Cu toate că împliniseră opt ani de căsnicie, tot îşi mai aduceau unul altuia o felie de măr, o bomboană sau o nucă, spunîndu-şi, cu o voce înduioşător de gingaşă, ce exprima o dragoste desăvîrşită: „Cască, sufleţelule, guriţa să-ţi pun în ea bucăţica asta“. Se înţelege că, în acest caz, guriţa se deschidea foarte graţios. Pentru zilele de naştere îşi pregăteau surprize: o punguliţă cusută cu mărgele pentru scobitoare. Şi, destul de des, şezînd pe canapea, nu se ştie din ce pricină, el lăsîndu-şi deoparte pipa, iar ea lucrul (dacă se întîmpla să-l aibă tocmai atunci în mînă), îşi lipeau un sărut atît de languros şi prelung, încît pe durata lui puteai fuma uşor o ţigară subţire de foi. Pe scurt, erau ceea ce se cheamă oameni fericiţi. Desigur, s-ar putea face observaţia că într-o casă mai sînt multe de făcut în afara săruturilor prelungite sau a surprizelor şi s-ar putea pune diferite întrebări. De ce, de pildă, la bucătărie se găteşte prost şi fără noimă? De ce cămara-i destul de goală? De ce chelăreasa fură? De ce-s slugile murdare şi beţive? De ce întreaga curte doarme de se speteşte şi, în restul timpului, îşi face de cap? Însă toate acestea sînt lucruri meschine, iar doamna Manilova era bine educată. Şi buna educaţie, după cum se ştie, se capătă la pension. Iar la pension, după cum iarăşi se ştie, trei obiecte principale alcătuiesc temelia virtuţilor omeneşti: limba franceză, necesară pentru fericirea vieţii de familie, pianul, pentru a-i dărui soţului clipe plăcute şi, în sfîrşit, partea propriu-zis gospodărească: croşetarea punguliţelor şi a altor surprize. De altfel, mai ales în zilele noastre, există felurite perfecţionări şi modificări ale metodelor; totul depinde de înţelepciunea şi talentele directoarelor de pension. În unele pensioane se întîmplă că mai întîi vine pianul, apoi limba franceză şi de-abia pe urmă partea gospodărească. În altele se întîmplă să fie pe primul loc partea gospodărească, croşetarea surprizelor adică, urmată de limba franceză şi-abia după aceea să vină şi pianul. Sînt diferite metode. N-ar strica să facem observaţia că doamna Manilova… dar, mărturisesc, mă tem foarte mult să vorbesc despre doamne. De fapt, trebuie să mă întorc la eroii noştri, care stau de cîteva minute în dreptul uşii salonului, rugîndu-se unul pe altul să intre mai întîi.

— Fiţi bun, nu vă mai deranjaţi atît de mult pentru mine, o să intru după dumneavoastră, zise Cicikov.

— Nu, Pavel Ivanovici, nu, sînteţi musafir, spuse Manilov, arătînd cu mîna spre uşă.

— Nu vă osteniţi, vă rog, nu vă osteniţi. Vă rog să intraţi, spuse Cicikov.

— Ba nu, scuzaţi, nu-mi pot permite să intru înaintea unui musafir atît de plăcut, de cult.

— De ce cult?… Intraţi, vă rog.

— Nu, nu, după dumneavoastră.

— De ce?

— Uite-aşa, pur şi simplu! spuse Manilov, zîmbind plăcut.

În sfîrşit, amîndoi prietenii, pieziş şi înghesuindu-se, intrară deodată pe uşă.

— Daţi-mi voie să v-o prezint pe soţia mea… spuse Manilov. Sufleţelule! Pavel Ivanovici!

Într-adevăr, Cicikov văzu o doamnă pe care, tot făcînd plecăciuni cu Manilov în dreptul uşii n-o observase defel pînă atunci. Era drăguţă şi îmbrăcată cu gust. Purta un capot de mătase de culoare deschisă, care îi venea foarte bine; palma ei subţire şi mică aruncă în grabă ceva pe masă şi strînse o batistă fină, cu colţurile brodate. Femeia se ridică de pe canapeaua pe care stătea; nu fără plăcere, Cicikov îi sărută mîna. Doamna Manilova, chiar graseind puţin, îi spuse că se bucură mult de sosirea lui şi că nu a trecut o zi fără ca soţul ei să-şi amintească de dînsul.

— Da, zise Manilov, mă întreba mereu: „De ce nu mai vine prietenul tău?“. „Ai răbdare, draga mea, o să vină.“ Şi uite că, în sfîrşit, ne-aţi onorat cu vizita dumneavoastră. Zău aşa, mare plăcere ne-aţi făcut… parcă ar fi o zi de mai… o onomastică a inimii…

Auzind că s-a ajuns pînă la onomastica inimii, Cicikov se intimidă puţin şi răspunse cu modestie că n-are nici nume de vază, nici chiar un rang prea important.

— Aveţi totul, îi spuse Manilov, zîmbind la fel de plăcut, aveţi totul şi chiar mai mult decît atît.

— Cum vi s-a părut oraşul nostru? întrebă doamna Manilova. Aţi petrecut bine?

— E un oraş frumos, minunat, răspunse Cicikov, şi am petrecut foarte bine într-o societate foarte amabilă.

— Şi cum l-aţi găsit pe guvernatorul nostru? întrebă doamna Manilova.

— Nu-i aşa că-i un om cît se poate de onorabil şi de simpatic? adăugă Manilov.

— Foarte adevărat, răspunse Cicikov, e un om tare onorabil. Şi ce bine şi-a intrat în atribuţiile funcţiei, ce bine le înţelege! Ar fi de dorit să avem cît mai mulţi asemenea oameni.

— Şi ce bine se pricepe să asculte pe fiecare, să fie delicat în tot ceea ce face, adăugă Manilov zîmbind şi, de plăcere, închizîndu-şi ochii aproape de tot, ca un motan pe care-l gîdili uşor după ureche.

— E un om foarte politicos şi foarte plăcut, continuă Cicikov. Şi ce iscusinţă la el! Ce frumos brodează felurite lucruri pentru casă! Mi-a arătat o pungă de bani făcută cu mîna lui: puţine doamne ar fi putut s-o brodeze cu atîta măiestrie.

— Şi viceguvernatorul e un om foarte simpatic, nu-i aşa? întrebă Manilov, mijindu-şi iarăşi puţin ochii.

— Un om foarte, foarte destoinic, răspunse Cicikov.

— Daţi-mi voie, dar cum vi s-a părut şeful poliţiei? Un om foarte plăcut, nu-i aşa?

— Extrem de plăcut. Şi cît e de inteligent, de citit! Am fost la el cu procurorul şi preşedintele curţii şi am jucat cărţi pînă în zori. Un om foarte, foarte destoinic.

— Dar ce părere aveţi despre soţia şefului poliţiei? Nu-i aşa că-i o doamnă cît se poate de amabilă?

— O, da, este una dintre cele mai respectabile doamne pe care le cunosc, răspunse Cicikov.

Apoi nu-i trecură cu vederea nici pe preşedintele curţii, nici pe dirigintele poştei şi astfel îi pomeniră pe aproape toţi funcţionarii oraşului, care se dovediră a fi cei mai destoinici oameni din lume.

— Vă petreceţi tot timpul la ţară? puse, în sfîrşit, şi Cicikov o întrebare.

— În cea mai mare parte la ţară, răspunse Manilov. Cîteodată, de altfel, mergem şi în oraş ca să ne vedem cu oameni cultivaţi. Ştiţi, te sălbăticeşti dacă trăieşti toată viaţa închis.

— Aşa-i, aşa-i, zise Cicikov.

— Desigur, continuă Manilov, altceva ar fi dacă am avea vecini buni, dacă ar fi pe-aproape un om cu care să poţi vorbi, ca să zicem aşa, despre politeţe, despre manierele alese, să te ţii la curent cu o ştiinţă anume, să-ţi deschizi sufletul, să simţi, ca să zicem aşa, că-ţi iei avînt… Aici ar fi mai vrut să exprime ceva, dar, observînd că a cam luat-o razna, dădu numai din mînă şi continuă: Atunci, fireşte, viaţa la ţară şi singurătatea ar avea mai multe laturi plăcute. Dar n-avem chiar pe nimeni… Doar că mai citim uneori Sîn otecestva15.

Cicikov fu întru totul de acord şi adăugă că nimic nu poate fi mai plăcut decît să trăieşti în singurătate, să admiri priveliştea naturii şi să citeşti uneori cîte o carte…

— Dar să ştiţi, adăugă Manilov, că dacă n-ai un prieten, căruia să-i poţi împărtăşi…

— Da, aveţi dreptate, aveţi întru totul dreptate! îl întrerupse Cicikov. Aşa, toate comorile din lume n-au nici un preţ. „Mai bine să n-ai mulţi bani, dar să ai oameni buni, cu care să stai de vorbă“, a spus un înţelept.

— Ştiţi, Pavel Ivanovici! spuse Manilov, afişîndu-şi pe chip o expresie nu numai dulceagă, ci chiar siropoasă, asemănătoare cu mixtura pe care un doctor dibaci din lumea bună a îndulcit-o fără milă, închipuindu-şi că-şi va bucura pacientul. Atunci simţi un fel de delectare sufletească… Uite, de pildă ca acum, cînd întîmplarea mi-a dăruit atîta fericire, fericirea exemplară, aş putea spune, de a vorbi cu dumneavoastră şi de a mă delecta cu o conversaţie atît de plăcută…

— Vai de mine, care conversaţie plăcută?… Sînt un om neînsemnat şi nimic mai mult, îi răspunse Cicikov.

— O! Pavel Ivanovici, permiteţi-mi să fiu sincer: aş da bucuros jumătate din averea mea ca să am calităţile pe care le posedaţi dumneavoastră!…

— Dimpotrivă, pentru mine ar fi cea mai mare…

Nu se ştie pînă unde s-ar fi ajuns cu efuziunile reciproce de sentimente ale celor doi prieteni, dacă n-ar fi venit un servitor să-i anunţe că masa-i servită.

— Poftiţi, vă rog, spuse Manilov. Ne scuzaţi dacă nu vă putem oferi o masă cum sînt cele de prin saloane şi capitale. Avem un borş simplu, după obiceiul rusesc, dar vi-l oferim din toată inima. Poftiţi, vă rog.

Aici îşi mai disputară cîtva timp dreptul de a-i ceda celuilalt întîietatea şi, în sfîrşit, pe-o parte, Cicikov intră în sufragerie.

Aici se aflau doi băieţei, copiii lui Manilov, ajunşi de-acum la vîrsta cînd mănîncă împreună cu părinţii, dar încă pe scaune înalte. Lîngă ei era preceptorul, care se înclină politicos şi zîmbi. Stăpîna casei se aşeză în dreptul supierei; musafirul fu aşezat între amfitrioni, iar un servitor le legă copiilor cîte un şervet la gît.

— Ce copii mici, spuse Cicikov, uitîndu-se la ei. Cîţi ani au?

— Cel mare merge pe-al optulea, iar cel mic chiar ieri a împlinit şase ani, spuse doamna Manilova.

— Temistoclius! făcu Manilov, adresîndu-i-se celui mai mare, care încerca să-şi elibereze bărbia legată de lacheu cu şerveţelul.

Cicikov ridică puţin din sprîncene auzind acest nume întru cîtva grecesc, căruia, nu se ştie de ce, Manilov îi dăduse terminaţia „ius“, dar se strădui de îndată să-şi reia expresia obişnuită.

— Temistoclius, ia spune: care-i cel mai frumos oraş din Franţa?

Preceptorul îşi îndreptă toată atenţia asupra lui Temistoclius de parcă voia să-i sară în ochi, dar pînă la urmă se calmă cu desăvîrşire şi dădu din cap, atunci cînd Temistoclius spuse: „Parisul“.

— Dar la noi care-i cel mai frumos oraş? întrebă din nou Manilov.

Preceptorul îşi încordă iarăşi atenţia.

— Petersburgul, răspunse Temistoclius.

— Şi mai care?

— Moscova, zise Temistoclius.

— Deştept băiat, dragul de el! spuse Cicikov, auzind răspunsurile. Ia te uită… continuă el, adresîndu-i-se lui Manilov cu un aer oarecum surprins. La anii lui să ştie atîtea! Trebuie să vă spun că băiatul acesta va fi foarte capabil.

— O, încă nu ştiţi totul, zise Manilov. E extrem de ager la minte. Cel mic, Alcides, nu-i aşa de vioi, însă ăsta, cum dă de-o gîză, de-un gîndac, prind să-i joace ochii în cap: fuge după ea şi-o urmăreşte cu luare-aminte. Vreau să fac diplomat din el. Temistoclius, continuă el, adresîndu-i-se din nou copilului, vrei să fii ambasador?

— Vreau, răspunse Temistoclius, mestecînd pîine şi bîţîindu-şi capul în dreapta şi în stînga.

În acest timp, lacheul, care stătea în picioare în spatele lui, îi şterse ambasadorului nasul şi bine făcu, altfel în supă ar fi căzut o picătură destul de mare dintr-un lichid de altă natură. La masă, discuţia se învîrti în jurul plăcerilor pe care ţi le oferă o viaţă tihnită, întreruptă de observaţiile amfitrioanei despre teatrul de la oraş şi despre actori. Preceptorul îi privea cu toată atenţia pe convivi şi, de îndată ce observa că erau gata să zîmbească, îşi căsca şi el gura numaidecît şi rîdea cu sîrg. Pesemne, era un ins foarte recunoscător şi, prin asta, voia să-l răsplătească pe stăpînul casei pentru purtarea bună faţă de el. Totuşi, chipul lui luă o expresie aspră la un moment dat, bătu sever în masă, fulgerîndu-i cu privirea pe copiii ce şedeau în faţa lui. Era şi timpul, pentru că Temistoclius îl muşcase de ureche pe Alcides, iar Alcides, mijindu-şi ochii şi căscîndu-şi gura, era gata să izbucnească într-un plîns cît se poate de jalnic, dar, simţind că astfel putea foarte uşor să fie privat de un fel de mîncare, îşi readuse gura în poziţia dinainte şi, cu lacrimi în ochi, se apucă să roadă un os de berbec din pricina căruia amîndoi obrajii îi luceau de grăsime. Amfitrioana i se adresa mereu lui Cicikov cu vorbele: „Văd că nu mîncaţi nimic, aţi luat foarte puţin“. Dar Cicikov îi răspunse de fiecare dată: „Vă mulţumesc foarte mult, m-am săturat, iar o conversaţie plăcută e mai bună decît orice mîncare“.

În sfîrşit, se ridicară de la masă. Manilov era nespus de mulţumit şi, cuprinzînd cu braţul spatele musafirului, se pregătea să-l conducă în acest fel în salon, cînd oaspetele îi spuse deodată, cu un aer cît se poate de important, că are intenţia să discute cu el într-o chestiune de care este foarte interesat.

— În cazul acesta, permiteţi-mi să vă poftesc în cabinetul meu, zise Manilov şi-l conduse într-o cameră mică, cu o fereastră ce dădea spre pădurea albăstrie din zare. Iată ungherul meu, spuse Manilov.

— Plăcută odăiţă, zise Cicikov, cuprinzînd-o cu privirea.

Într-adevăr, camera era destul de plăcută: avea pereţii vopsiţi într-un soi de albastru bătînd spre cenuşiu, patru scaune, un fotoliu, o masă pe care se afla cartea cu semnul pus, despre care am avut deja prilejul să vorbim, cîteva hîrtii scrise de sus pînă jos, dar supremaţia o deţinea tutunul, care se găsea aici sub diferite forme: în pungi, în tabacheră şi, în sfîrşit, îngrămădit pe masă. Pe pervazul ambelor ferestre se vedeau, de asemenea, grămăjoare de scrum scuturat din pipă, aliniate stăruitor în şiruri foarte frumoase. Se vedea că uneori amfitrionul îşi petrecea timpul cu această îndeletnicire.

— Daţi-mi voie să vă rog să vă aşezaţi în acest fotoliu, spuse Manilov. O să staţi mai comod.

— Daţi-mi voie, o să stau pe un scaun.

— Daţi-mi voie să nu vă dau voie, spuse Manilov cu un zîmbet. Acest fotoliu este, la mine, alocat pentru musafiri: vreţi, nu vreţi, trebuie să vă aşezaţi.

Cicikov se aşeză.

— Permiteţi-mi să vă ofer o pipă.

— Nu, nu fumez, îi răspunse Cicikov afectuos şi oarecum cu părere de rău.

— De ce? întrebă Manilov, tot afectuos şi tot cu părere de rău.

— Nu mi-am făcut deprinderea asta, mi-e frică. Se zice că pipa te face să te usuci pe picioare.

— Daţi-mi voie să vă spun că-i o prejudecată. Cred chiar că-i mult mai sănătos să fumezi pipă, decît să prizezi tutun. Avem în regimentul nostru un locotenent, un om minunat şi foarte cultivat, care nu lăsa pipa din gură nu numai la masă, ci chiar, fie-mi îngăduit s-o spun, şi în toate celelalte locuri. Şi uite că acum are patruzeci şi ceva de ani şi, cu voia lui Dumnezeu, e cît se poate de sănătos pînă în ziua de astăzi.

Cicikov făcu observaţia că, într-adevăr, în natură se întîmplă o mulţime de lucruri pe care nici o minte cuprinzătoare nu le-ar putea explica.

— Dar permiteţi-mi mai întîi să vă rog ceva… spuse el cu o voce în care se făcea simţită o expresie ciudată sau aproape ciudată, după care, nu se ştie de ce, aruncă o privire îndărăt. La rîndul lui, Manilov, tot nu se ştie de ce, se uită îndărăt. De mult aţi binevoit să înaintaţi listele de recensămînt?

— Da, de mult. De fapt, nu mai ţin minte.

— Şi de atunci v-au murit mulţi ţărani?

— Asta n-am de unde s-o ştiu. Cred că ar fi mai bine să-l întreb pe vechil. Hei, băiete! Ia cheamă-l pe vechil, astăzi trebuie să fie pe-aici!

Vechilul veni. Era un om de aproape patruzeci de ani, care-şi rădea barba, purta redingotă şi pesemne ducea o viaţă extrem de tihnită, pentru că era bucălat şi puhav la faţă, iar culoarea gălbuie a pielii şi ochii mici arătau că vechilul ştia prea bine ce-s saltelele şi pernele de puf. Se putea vedea de îndată că-şi croise drum în viaţă ca toţi vechilii boiereşti: mai întîi fusese un băiat ştiutor de carte luat pe lîngă casă, apoi se însurase cu vreo chelăreasă Agaşka, favorita cucoanei, după aceea ajunsese el însuşi chelar, sfîrşind prin a deveni vechil. Şi, devenit vechil, fireşte, proceda ca toţi vechilii: se împrietenea şi se încuscrea cu oamenii cei mai bogaţi din sat, îi scotea la corvezi pe cei săraci, se scula după ora opt dimineaţa, aştepta să i se aducă samovarul şi bea ceai.

— Ascultă, măi dragă, cîţi ţărani ne-au murit de cînd am înaintat listele de recensămînt?

— Păi, cîţi să fie? Mulţi au murit de-atunci, spuse vechilul şi icni, acoperindu-şi gura cu palma şi făcînd din ea un fel de scut.

— Da, mărturisesc că şi eu tot aşa m-am gîndit, încuviinţă Manilov. Mulţi, foarte mulţi au murit! După asta, se răsuci spre Cicikov şi adăugă: Aşa-i, au murit foarte mulţi.

— Şi cam cîţi ar fi, la o adică? întrebă Cicikov.

— Da, cîţi să fie? îl susţinu Manilov.

— De unde să ştiu eu? Nu se ştie cîţi au murit şi nu i-a numărat nimeni.

— Asta aşa-i, spuse Manilov către Cicikov. Şi eu am presupus că mortalitatea-i mare. Nu se ştie deloc cîţi au murit.

— Atunci fii bun şi numără-i, spuse Cicikov, şi fă-mi o listă amănunţită cu numele fiecăruia.

— Da, o listă cu numele fiecăruia, zise şi Manilov.

Vechilul spuse: „Am înţeles!“ şi plecă.

— Dar pentru ce vă trebuie lista? întrebă Manilov după plecarea vechilului.

Întrebarea păru să-l pună în încurcătură pe musafir, pe chipul lui se ivi o expresie de încordare, din pricina căreia chiar roşi puţin, o încordare de a formula ceva ce nu se supunea întru totul cuvintelor. Şi, într-adevăr, pînă la urmă lui Manilov îi fu dat să audă nişte lucruri atît de neobişnuite şi de ciudate, cum nu mai auzise vreodată urechile oamenilor.

— Mă întrebaţi la ce-mi trebuie? Iată la ce: aş dori să cumpăr nişte ţărani… spuse Cicikov, bîlbîindu-se şi neterminînd ce avea de spus.

— Dar daţi-mi voie să vă întreb, zise Manilov, cum doriţi să-i cumpăraţi pe ţărani: cu pămînt, sau pur şi simplu pentru strămutare, adică fără pămînt deloc?

— Nu, de fapt nu chiar ţărani, spuse Cicikov, aş vrea să am morţi…

— Cu-u-um? Scuzaţi-mă… Sînt cam tare de-o ureche, am auzit un cuvînt foarte ciudat…

— Am intenţia să achiziţionez ţărani morţi, care, de altfel, să fie înregistraţi la recensămînt ca vii, spuse Cicikov.

Manilov scăpă jos de îndată ciubucul cu pipa şi, cum căscase gura, rămase cu ea căscată preţ de cîteva minute. Amîndoi amicii, care discutaseră mai înainte despre plăcerile vieţii duse în prietenie, rămaseră nemişcaţi, cu ochii unul la altul, precum portretele ce se atîrnau în vechime unul în faţa celuilalt, de o parte şi de alta a oglinzii. În cele din urmă Manilov ridică pipa cu ciubucul şi îl privi pe Cicikov de jos în sus, străduindu-se să desluşească vreo umbră de zîmbet pe buzele lui, semn că glumise; dar nimic nu-l îndreptăţea să creadă una ca asta; dimpotrivă, chipul celuilalt părea mai sobru ca de obicei; apoi se gîndi că musafirul şi-o fi ieşit din minţi aşa, netam-nesam, şi se uită la el cu groază; dar ochii acestuia erau cu desăvîrşire limpezi, fără să aibă nimic din focul sălbatic, neliniştit, ce arde în ochii nebunilor; totul era decent şi în regulă. Oricît îşi frămîntă Manilov mintea în fel şi chip, întrebîndu-se cum să se poarte şi ce să facă, nu izbuti să găsească altceva mai bun de făcut decît să slobozească, sub forma unei şuviţe foarte subţiri fumul rămas în gură.

— Aşadar, aş dori să ştiu dacă pe ţăranii aceştia, care nu mai trăiesc în realitate, dar figurează ca vii din punctul de vedere al formei legale, puteţi să mi-i transmiteţi, să mi-i cedaţi sau să mi-i daţi cum veţi crede de cuviinţă?

Însă Manilov era atît de buimăcit şi de consternat, încît doar îl privea.

— Mi se pare că sînteţi în încurcătură, observă Cicikov.

— Eu?… Nu, nu despre asta-i vorba, spuse Manilov. Dar nu pot pricepe… scuzaţi-mă… n-am avut norocul să primesc o educaţie atît de strălucită precum aceea care, ca să spun aşa, se vădeşte în orice mişcare a dumneavoastră… Nu mînuiesc înalta artă de a mă exprima… Poate că aici… în explicaţia pe care tocmai mi-aţi dat-o… se ascunde altceva… Poate că aţi binevoit să vă exprimaţi astfel, doar pentru frumuseţea stilului?

— Nu, se grăbi Cicikov să-i răspundă, înţeleg obiectul ca atare, adică mă refer la sufletele care au murit cu adevărat.

Manilov se zăpăci de tot. Simţea că trebuie să facă ceva, să pună o întrebare, dar ce întrebare, dracu’ s-o mai ştie! Sfîrşi prin a scoase iarăşi fum, dar nu pe gură, ci pe nări.

— Aşadar, dacă nu există piedici, putem, cu ajutorul lui Dumnezeu, să purcedem la întocmirea actului de vînzare-cumpărare a iobagilor, spuse Cicikov.

— Cum, act de vînzare-cumpărare pentru morţi!?

— A, nu! făcu Cicikov. Scriem că-s vii, aşa cum apar într-adevăr în lista de recensămînt. Nu am obiceiul să încalc cîtuşi de puţin legile civile, deşi am avut mult de suferit pentru asta cînd eram în slujba statului. Aşa că, scuzaţi-mă, datoria-i pentru mine un lucru sfînt şi în faţa legii nu crîcnesc.

Ultimele cuvinte îl plăcură lui Manilov, dar nu putu pătrunde nicidecum în miezul chestiunii şi, în loc de răspuns, se apucă să-şi sugă ciubucul cu atîta putere, încît acesta ajunse pînă la urmă să hîrîie ca un fagot. Parcă ar fi vrut să-i smulgă ciubucului părerea despre această istorie nemaiauzită, dar ciubucul hîrîia şi atîta tot.

— Poate că aveţi vreo îndoială?

— Vai de mine, nici una. Nu-i vorba să am ceva împotriva dumneavoastră, adică vreo obiecţie critică. Dar daţi-mi voie să vă întreb: această tranzacţie sau, ca să zic aşa, acest negoţ n-ar fi cumva împotriva legislaţiei civile şi a perspectivelor ulterioare ale Rusiei?

Spunînd acestea, Manilov îşi mişcă puţin capul şi-l privi foarte semnificativ pe Cicikov, arătînd pe linile feţei sale şi pe buzele strînse o expresie atît de profundă, cum poate nu s-a mai văzut pe faţa vreunui domn, decît poate pe aceea a unui ministru din cale-afară de deştept şi numai atunci cînd dezleagă un caz extraordinar de complicat.

Însă Cicikov îi răspunse simplu că această tranzacţie sau negociere n-ar fi deloc împotriva legislaţiei civile şi a perspectivelor ulterioare ale Rusiei şi, după cîteva clipe, adăugă că vistieria ar trage chiar foloase, încasînd taxele legale.

— Prin urmare, credeţi că…

— Cred că ar fi bine.

— Ei, dacă ar fi bine, atunci e cu totul altceva: n-am nimic împotrivă, spuse Manilov şi se linişti cu desăvîrşire.

— Mai rămîne să ne înţelegem asupra preţului.

— Cum asupra preţului? întrebă din nou Manilov şi se opri. Credeţi că o să iau bani pentru nişte suflete care şi-au sfîrşit existenţa? Dacă v-a lovit dorinţa asta, ca să zic aşa, fantastică, în ce mă priveşte, vi le cedez dezinteresat şi iau asupra mea cheltuielile legate de actul de vînzare-cumpărare.

Aspre reproşuri ar merita istoricul acestor evenimente dacă ar scăpa din vedere să spună ce plăcere l-a copleşit pe musafir după cuvintele rostite de Manilov. Cît de sobru şi chibzuit fusese înainte, mai că nu sări în sus ca un ţap, ceea ce, după cum se ştie, omul face numai cînd dă bucuria peste el. Se răsuci atît de puternic în fotoliu, încît plesni stofa cu care era îmbrăcată una dintre perne; Manilov îl privi oarecum nedumerit. Într-un elan de recunoştinţă, Cicikov îi turnă atîtea mulţumiri, încît amfitrionul se zăpăci, roşi, făcu doar un gest de negaţie din cap şi, în cele din urmă, izbuti să îngaime că nu-i vorba decît de o nimica toată, că el n-a vrut decît să-i dovedească prin ceva atracţia inimii, magnetismul sufletului şi că sufletele moarte sînt întru cîtva un fleac.

— Nu-s deloc un fleac, spuse Cicikov, strîngîndu-i mîna. Aici fu slobozit un oftat adînc. Parcă era dispus la efuziuni sufleteşti; nu fără sentiment şi expresivitate, rosti în cele din urmă aceste cuvinte: Dacă aţi şti ce bine i-aţi făcut, cu acest lucru ce pare un fleac, unui om fără de neam şi de ţară! Şi, pe drept cuvînt, cîte n-am suferit eu? Am fost ca o biată barcă printre valuri cumplite… Cîte prigoane, cîte persecuţii n-am îndurat, cît amar n-am pătimit şi pentru ce? Pentru că am apărat dreptatea, pentru că am fost cu cugetul curat şi i-am întins o mînă de ajutor şi văduvei neputincioase, şi orfanului nenorocit!… Aici chiar îşi şterse cu batista o lacrimă ţîşnită fără voie.

Manilov era nespus de înduioşat. Cei doi prieteni îşi strînseră mîinile îndelung şi se priviră în ochii umeziţi de lacrimi. Manilov nu voia nicidecum să lase mîna eroului nostru şi continua să i-o strîngă cu atîta înfierbîntare, încît aceasta nu ştia cum să şi-o facă scăpată. În sfîrşit, retrăgîndu-şi-o încet, spuse că n-ar fi rău să încheie cît mai repede actul de vînzare-cumpărare şi că ar fi bine ca Manilov să vină el însuşi în oraş. Apoi îşi luă pălăria şi începu să facă plecăciuni de rămas-bun.

— Cum? Vreţi să plecaţi? întrebă Manilov, dezmeticindu-se deodată şi aproape speriindu-se.

Tocmai atunci, doamna Manilova intră în cabinet.

— Lizanka, zise Manilov cu o expresie cam plîngăreaţă, Pavel Ivanovici ne părăseşte!

— Pentru că lui Pavel Ivanovici i s-a urît de noi, răspunse Manilova.

— Doamnă, exclamă Cicikov punîndu-şi mîna pe inimă, aici, uite-aici va rămîne plăcuta întîlnire pe care am avut-o cu dumneavoastră! Şi, credeţi-mă, cea mai mare fericire pentru mine ar fi să trăiesc, dacă nu în aceeaşi casă cu dumneavoastră, măcar în vecinătatea cea mai apropiată.

— Să ştiţi, Pavel Ivanovici, zise Manilov, căruia această idee îi plăcu foarte mult, că ar fi într-adevăr bine să trăim împreună, sub acelaşi acoperiş, sau, la umbra aceluiaşi ulm, să filosofăm despre una, despre alta, să aprofundăm ceva…

— O, ar fi o viaţă de rai! făcu Cicikov şi oftă. Rămîneţi cu bine, doamnă! continuă el, sărutîndu-i mîna Manilovei. Cu bine, onorabile prieten! Nu uitaţi de rugămintea mea!

— O, puteţi să fiţi sigur! răspunse Manilov. Nu mă despart de dumneavoastră decît pentru două zile.

Trecură cu toţii în sufragerie.

— Rămîneţi cu bine, puişorilor! zise Cicikov, văzîndu-i pe Alcides şi Temistoclius care se jucau cu un husar din lemn, rămas fără o mînă şi fără nas. Cu bine, copilaşi. Iertaţi-mă că nu v-am adus nimic, dar, mărturisesc, nici n-am ştiu că trăiţi pe lume. Însă acum, cînd o să mai vin, vă aduc negreşit ceva. Ţie o să-ţi aduc o sabie. Vrei o sabie?

— Vreau, răspunse Temistoclius.

— Iar ţie, o tobă. Nu-i aşa că vrei o tobă? întrebă el, aplecîndu-se spre Alcides.

— Topă, şopti acesta, cu capul plecat.

— Bine, o să-ţi aduc o tobă. O tobă grozavă, care să facă: turrr… ru… tra-ta-ta, ta-ta-ta… Rămîi cu bine, sufleţelule! Îl sărută pe creştet apoi se întoarse spre Manilov şi soţia acestuia, surîzînd uşor, ca atunci cînd vrei să le arăţi părinţilor inocenţa dorinţelor copiilor lor.

— Pavel Ivanovici, zău, rămîneţi! spuse Manilov, cînd ieşiră cu toţii în pridvor. Ia uitaţi-vă ce nori s-au adunat.

— Nu-s nori mari, zise Cicikov.

— Dar cunoaşteţi drumul spre Sobakevici?

— Asta vreau să vă întreb.

— Daţi-mi voie, o să-i explic vizitiului. Şi Manilov, la fel de amabil, îi dădu lămuriri vizitiului, spunîndu-i o dată chiar „dumneavoastră“.

Vizitiul, aflînd că trebuie să lase în urmă două răspîntii şi să cotească la a treia, spuse: „Nimerim, Înălţimea Voastră“; şi Cicikov plecă, petrecut din priviri pînă departe de amfitrioni, care-şi fluturau batistele, ridicaţi în vîrful picioarelor.

Manilov stătu mult timp în pridvor privind brişca ce se îndepărta şi, după ce n-o mai văzu, mai rămase un timp, fumîndu-şi pipa. Pînă la urmă intră în casă, se aşeză pe un scaun şi începu să mediteze, bucurîndu-se din suflet că i-a făcut musafirului o mică plăcere. Apoi, pe nesimţite, gîndurile îi alunecară spre alte lucruri şi, în cele din urmă, zburară pe nişte coclauri, ştiute doar de unul Dumnezeu. Se gîndea la fericirea vieţii alături de un prieten, la faptul că ar fi bine să locuiască împreună cu acesta pe malul unui rîu, apoi peste acest rîu începu să se zidească un pod, după aceea o casă uriaşă, cu un turn atît de înalt, încît să poată vedea chiar Moscova de-acolo şi să bea ceai în aer liber, discutînd despre nişte lucruri plăcute. Apoi se văzu cu Cicikov, sosind într-o societate aleasă cu nişte carete frumoase, unde-i farmecă pe toţi cu purtările lor plăcute şi parcă însuşi suveranul, auzind de o asemenea prietenie, îi face generali, după care Dumnezeu mai ştie ce i se năzări, întrucît nici el nu mai putu descîlci nimic. Deodată, ciudata rugăminte a lui Cicikov îi întrerupse reveriile. Gîndul la ea nu putea fi nicidecum rumegat de creierii săi: îl întoarse pe toate părţile, nefiind în stare să şi-l lămurească, astfel încît rămase mult timp aşa, pufăind din pipă, pînă se făcu ora cinei.

Note

Volumul întîi

Gogol a lucrat cu întreruperi la primul volum de la mijlocul anului 1835 pînă în toamna lui 1841. S-a tipărit pentru întîia oară în 1842, cu titlul schimbat de cenzură (Aventurile lui Cicikov sau Suflete moarte) şi cu o altă variantă (modificare impusă tot de presiunea cenzurii) a Poveştii căpitanului Kopeikin.

1.   sbiten – băutură caldă, preparată din miere, cu mirodenii.

2.   curte – cea mai înaltă instituţie din administraţia unei gubernii (curtea de finanţe, judiciară, civilă şi penală).

3.   entrechat – salt uşor, în timpul căruia dansatorul îşi încrucişează iute picioarele (fr.).

4.    4. iluminaţie – iluminare multicoloră a clădirilor, pe dinafară, în timpul unor sărbători.

5.    5. Kotzebue, August von (1761-1819) – dramaturg german.

6.   Popliovin – de la „plevat’“ = a scuipa (rus.).

7.   Ziablova – de la „ziablîi’“ = sensibil la frig, friguros (rus.).

8.   Ordinul „Anna“ – este vorba despre Ordinul Sfînta Anna de clasa a II-a, în formă de cruce.

9.   stea – Ordinul Stanislav de clasa I.

10.   concesionar – persoană care, în Rusia ţaristă, lua în concesie achiziţionarea de la populaţie a unor produse ce constituiau monopol de stat.

11.   à la diable – improvizată (ad lit. „ca diavolul“, fr.).

12.   Manilov – de la „manit’“ = a atrage, a ispiti (rus.).

13.   Sobakevici – de la „sobaka“ = cîine (rus.).

14.   Nozdriov – de la „nozdria“ = nară (rus.).

15.   Sîn otecestva [Fiul patriei] – revistă politică, ştiinţifică şi literară, editată de N. Greci, între anii 1812 şi 1818.