F. Scott Fitzgerald, I’d Die for You, And Other Lost Stories

Copyright © 2017 by Hoffmann & Campe Verlag „according to Article 71 of the Federal Republic of Germany’s Act on Copyright and Related Rights (Copyright Act)”

Translated from the English :  I’D DIE FOR YOU, AND OTHER LOST STORIES. First published worldwide by Hoffmann & Campe Verlag

All rights reserved

© 2018 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7646-0

ISBN PDF: 978-973-46-7647-7

ISBN print: 978-973-46-7678-1

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă: Courtesy of and © Princeton University Library

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

FRANCIS SCOTT KEY FITZGERALD (1896-1940) s-a născut la St. Paul, Minnesota. A publicat primul roman, This Side of Paradise (Dincoace de Paradis; Polirom, 2005, 2013), în 1920. Capodopera sa Marele Gatsby a apărut în anul 1925 (Polirom, 2002, 2007, 2011, 2013, 2017). Următorul mare roman, Tender Is the Night (Blîndeţea nopţii; Polirom, 2001, 2009, 2016), a fost publicat în 1934. Fitzgerald a mai scris The Beautiful and Damned (Cei frumoşi şi blestemaţi, 1922; Polirom, 2008, 2018) şi The Love of the Last Tycoon (Dragostea ultimului magnat, publicat postum, în 1941; Polirom, 2010, 2015).

Notă asupra ediției

Versiunile povestirilor tipărite în acest volum sunt ultimele rămase pe care se poate stabili că a lucrat Fitzgerald. Am integrat în text corecturile olografe făcute de scriitor pe dactilograme sau manuscrise, punând între paranteze drepte propozițiile și pasajele tăiate din variantele revăzute și nefinalizate. De exemplu, varianta povestirii „Prins în ofsaid“ pe care mi-au pus-o la dispoziție administratorii de la Fitzgerald Estate este anterioară celei existente în fondul documentar Fitzgerald de la Princeton. Textele erau identice, dar exemplarul de la Princeton avea corecturi făcute de Fitzgerald cu creionul, inclusiv indicația de pe prima pagină: „Schimbă cu Princeton“ (ceea ce arată că scriitorul dorea ca locul de desfășurare a povestirii să fie schimbat din Yale în Princeton). Modificarea n-a mai fost operată în textul povestirii, dar intenția merită să fie cunoscută. La fel, am ținut seama de preferințele exprimate de autor în cazul în care ne-au parvenit mai multe versiuni ale unei povestiri. De exemplu, Fitzgerald a acceptat să reducă „Femeile din casă“ la o povestire mult mai scurtă intitulată „Temperatură“, dar rezultatul nu i-a plăcut și a insistat în scrisori ca versiunea originală, mai lungă, să fie propusă spre publicare. Pe baza acestui fapt, am reprodus aici „Femeile din casă“ în versiunea ei din iunie 1939. Acolo unde există dovada unei versiuni substanțial diferite, care însă nu a supraviețuit, precum cele două pagini din „Salutări lui Lucy și Elsie“, concentrate asupra celor două fete și a familiilor lor, am specificat acest lucru.

„Zi liberă de la dragoste“, deși neterminată, este o bucată dintr-o povestire care dezvăluie un moment din procesul de creație fitzgeraldian. Ne-au rămas de la Fitzgerald multe exemple din ceea ce el numea „starturi false“ și care sunt în mod limpede ciorne de povestiri neîncheiate. Unele se întind pe douăsprezece sau cincisprezece pagini înainte să-și piardă vlaga sau să se întrerupă brusc. Altele nu sunt mai lungi de un paragraf, două. Nu am mai inclus și alte încercări incomplete sau fragmentare. Pe unele dintre aceste manuscrise Fitzgerald și-a manifestat intenția de a păstra anumite rânduri răzlețe. Un asemenea început de povestire, intitulat „Școala de Balet – Chicago“, a fost identificat în 2015 drept începutul unui roman: de fapt este o povestire abandonată. Fitzgerald a pus pe hârtie idei sub forma câtorva paragrafe sau pagini pentru povestirile cu Pat Hobby și pentru mai multe idei de scenarii, asupra cărora nu a mai revenit niciodată. Trei povestiri pe care se știe că Fitzgerald le-a încheiat au dispărut între timp: „Nesăbuință“ (1922), „Tati era perfect“ (1934) și „Ei nu îmbătrânesc niciodată“ (1937) sunt pomenite în corespondența scriitorului, dar până acum nu au fost găsite.

Din momentul în care primele dintre aceste texte au fost scrise, au trecut aproape o sută de ani. Având în vedere că multe dintre lucrurile menționate în povestirile de față nu le sunt familiare cititorilor din zilele noastre, adnotările sunt menite să-l plaseze pe cititor în context, să explice ce a vrut să spună Fitzgerald și să adauge detalii despre legătura cu un eveniment, o situație sau o persoană anume acolo unde acestea se pot dovedi relevante. În nota introductivă a fiecărei povestiri am apelat la corespondența lui Fitzgerald pentru a schița istoria redactării ei. Manuscrisele au fost transcrise de diferite dactilografe, iar stilurile lor nu coincid. Au fost cazuri când am lucrat după copii la indigo, unde virgulele și punctele nu se puteau distinge. În locul unei transcrieri fidele, am refăcut punctuația pentru a veni în ajutorul cititorului de astăzi. Am păstrat preferința lui Fitzgerald pentru folosirea liniei de pauză – particularitate pe care o împărtășește cu scriitori moderniști pe care-i admira, precum James Joyce. Acolo unde Fitzgerald subliniază textul pentru a scoate ceva în evidență sau pentru a marca un citat ori atunci când pune titlul unei cărți între ghilimele, am folosit caracterele cursive, așa cum s-a procedat în momentul tipăririi scrierilor sale. În notele introductive am evitat să dezvălui detalii cruciale despre subiectul povestirilor. Cu toate acestea, pentru a nu strica plăcerea lecturii, eu v-aș ruga să citiți mai întâi povestirile.

A.M.D.

Fitzgerald a scris „Chitanța de mână“ în 1920, când nu avea decât douăzeci și trei de ani. Regăsim în ea toată strălucirea și tot spiritul scrierilor sale de tinerețe, în siajul romanului Dincoace de Paradis și al succesului acestuia. La prima vedere, povestirea este o satiră veselă despre o afacere nouă cu care scriitorul tocmai se familiarizase – lumea editorială. Cu toate acestea, nici măcar în tinerețe Fitzgerald nu era un scriitor ușurel. Povestirea este plasată în perioada de după Primul Război Mondial, o epocă asupra căreia deziluziile și moartea și-au lăsat amprenta, și întâlnim note profund moderne în felul în care sunt ironizate cărțile de dezvoltare personală, cele de comunicare spirituală și melodramele erotice. Acțiunea se desfășoară în decorul Vestului Mijlociu, pornind din Manhattan – cu alte cuvinte, două dintre domiciliile lui Fitzgerald.

În esență, povestirea are drept subiect aspectul comercial al activității editoriale, într-o vreme când Fitzgerald făcea o groază de bani din scris. Și e limpede că a scris-o pentru Harper’s Bazaar, care nu i-a mai publicat-o. Pe 2 iunie 1920, când soții Fitzgerald tocmai se mutaseră în Westport, Connecticut, el i-a spus lui Harold Ober că o să-i lase o variantă definitivată, pentru ca acesta să i-o trimită lui Henry Blackman Sell, editorul revistei Harper’s Bazaar: „Îți las și «Chitanța de mână». Are o intrigă pe care Sell și-o dorea neapărat în Harps. Baz și i-am promis c-o fac. Cred că e destul de bună“. Cu toate acestea, prin iulie povestirea ajunsese să fie expediată la Saturday Evening Post. Fitzgerald scria: „Dacă «Chitanța de mână» ți se întoarce de la Post, te-aș ruga să mi-o trimiți, cred că pot s-o modific în așa fel încât n-o să fie o problemă s-o Vinzi“. Totuși exact în acea perioadă începea să lucreze la Cei frumoși și blestemați și își concentra toate eforturile asupra scrierii celui de-al doilea roman, înștiințându-l pe Ober că „vara asta probabil n-o să mai fie alte povestiri“. „Chitanța de mână“ s-a pierdut în agitația primilor ani de glorie ai lui Fitzgerald. Povestirea a rămas în proprietatea administratorilor de la Fitzgerald Estate până în 2012. În anul respectiv Biblioteca Beinecke din cadrul Yale University a achiziționat manuscrisul și dactilograma pentru suma de 194.500 de dolari.

Chitanța de mână

I

Numele de mai sus nu e numele meu adevărat – tipul pe care-l cheamă așa mi-a îngăduit să-l folosesc pentru a semna această istorioară. Numele real nu mi-l voi divulga. Sunt de profesie editor. Primesc romane lungi despre tineri îndrăgostiți scrise de fete bătrâne din Dakota de Sud, povestiri polițiste cu bărbați bogați care se duc la club și femei apașe¹ cu „ochi mari și negri“, eseuri despre amenințarea asta ori aialaltă și despre culoarea lunii în Tahiti, scrise de profesori universitari și de alți inși care n-au de lucru. Nu accept romane de la autori sub cincisprezece ani. Toți editorialiștii și comuniștii² (întotdeauna confund cuvintele astea două) mă jignesc și spun că vreau bani. Așa e – vreau bani tare de tot. Soția mea are nevoie de bani. Copiii mei îi consumă tot timpul. Dacă mi-ar oferi cineva toți banii din New York, n-aș refuza. Aș prefera să public o carte care să aibă precomenzi de cinci sute de mii de exemplare decât să-i descopăr pe Samuel Butler, Theodore Drieser și James Branch Cabell³ într-un singur an. Și dumneavoastră ați face la fel dacă ați fi editori.

Acum șase luni am încheiat un contract pentru o carte cu care eram sigur că o să dau lovitura. Era scrisă de Harden, cercetător în domeniul parapsihologiei⁴ – celebrul dr. Harden. Prima lui carte – pe care i-o publicasem în 1913 – prinsese la public ca un crab de nisip din New England și pe atunci cercetările în domeniul parapsihologiei nu erau nici pe departe atât de în vogă ca astăzi. Pe asta nouă am promovat-o drept un document cu o forță emoțională devastatoare. Nepotul său fusese ucis în război și dr. Harden își descria cu eleganță și reținere legătura paranormală pe care o stabilise, prin intermediul câtorva medii, cu acest nepot, Cosgrove Harden.

Doctorul Harden nu era vreun parvenit în lumea intelectuală. Era un psiholog distins, își luase doctoratul în Științe Umaniste la Viena, doctoratul în Drept la Oxford, și fusese profesor invitat la University of Ohio. Cartea lui nu adopta o atitudine critică, dar nici una care să dovedească disponibilitatea de a crede fără a cerceta. Era animat de o seriozitate absolută. Spre exemplu, menționase în carte că un tânăr pe nume Wilkins se înființase la ușa lui și pretinsese că decedatul îi datora trei dolari și optzeci de cenți. Îl rugase pe dr. Harden să afle ce dorea decedatul să facă în această privință. Dr. Harden l-a refuzat categoric. Considera că a-ți dori așa ceva seamănă cu a te ruga la nu știu care sfânt să-ți găsești umbrela pierdută.

Timp de nouăzeci de zile am pregătit cartea pentru publicare. La prima pagină s-au încercat trei fonturi diferite și au fost contactați cinci artiști dintre cei care cereau prețuri astronomice, li s-au comandat câte două variante de ilustrații și dintre ele s-a ales în final supracoperta par excellence. Ultima corectură a fost citită de nu mai puțin de șapte corectori cu mare experiență, în așa fel încât până și cea mai vagă tremurătură din codița unei virgule și cea mai imperceptibilă ștersătură din tiparul unei majuscule să nu supere ochiul cusurgiu al mărețului public american.

Cu patru săptămâni înainte de ziua stabilită pentru apariția în librării, lăzi imense au pornit înspre cele o mie de puncte ale teritoriului literar. Numai la Chicago au fost expediate douăzeci și șapte de mii de exemplare. Spre Galveston, Texas, au plecat șapte mii. Câte o sută de exemplare au fost trimise, nu fără regret, în Bisbee, Arizona, în Redwing, Minnesota și în Atlanta, Georgia. După ce marile orașe au fost bifate pe listă, loturi răzlețe de câte douăzeci, treizeci și patruzeci de exemplare au fost livrate pe tot întinsul continentului, așa cum un artist care face desene în nisip își completează opera aproape încheiată cu niște ultime mișcări fine ale mâinii.

Numărul concret de exemplare din primul tiraj a fost de trei sute de mii.

Între timp departamentul de promovare lucra opt ore pe zi și șase zile pe săptămână la texte promoționale, subliniind, scriind cu caractere cursive, cu majuscule și răs-majuscule, pregătind sloganuri, titluri, articole de opinie și interviuri, selectând fotografii în care dr. Harden era înfățișat pierdut în gânduri, reflecții și contemplări, alegând instantanee în care acesta apărea cu o rachetă de tenis, cu o crosă de golf, cu o cumnată, cu un ocean în spate. Au fost aranjate recenzii la greu. S-au strâns teancuri întregi de exemplare pentru presă, spre a fi trimise criticilor de la o mie de ziare și reviste.

Data fixată era 15 aprilie. Pe 14 o tăcere încordată s-a răspândit prin birouri, iar la parter, în departamentul de vânzări, angajații aruncau priviri neliniștite spre locurile goale unde urmau să fie depozitate stivele de cărți și spre vitrinele încă pustii de la stradă, unde experți vitrinieri aveau să lucreze toată seara aranjând exemplarele în pătrate, movile, teancuri, cercuri, inimi, stele și paralelograme.

În dimineața zilei de 15 aprilie⁵, la ora nouă fără cinci minute, domnișoara Jordan, stenografa-șefă, a leșinat de emoție în brațele asociatului meu secund. Când a bătut de nouă, un domn în vârstă, cu favoriți ca ai lordului Dundreary⁶, a cumpărat primul exemplar din Aristocrația lumii spiritelor. Măreața carte se lansase pe piață.

Trei săptămâni mai târziu, m-am hotărât să dau o fugă până în Joliet, Ohio, ca să-i fac o vizită doctorului Harden. Era o chestie gen Mohamed care se duce la munte (sau ăsta era Moise?)⁷. Dr. Harden era un om timid din fire și retras. Trebuia să-l încurajez, să-l felicit, să previn posibilele încercări ale editurilor concurente de a-l aborda. Aveam de gând să fac aranjamentele necesare pentru a mă asigura că își va publica următoarea carte tot la editura mea și, cu această idee în minte, luasem cu mine câteva contracte atent redactate, menite să-l scape de toate dezagreabilele complicații financiare pentru următorii cinci ani de zile.

Am plecat din New York la ora patru după-amiaza. Când călătoresc, am obiceiul să-mi pun în bagaj o jumătate de duzină de exemplare din cea mai importantă carte publicată în ultima vreme și să le-o ofer fără farafastâcuri pasagerilor cu figurile cele mai inteligente, în speranța că astfel cartea va stârni interesul unei noi categorii de cititori. Până să ajungem la Trenton, o doamnă cu lornietă dintr-o cușetă de clasa întâi întorcea paginile exemplarului ei cu un aer circumspect, un tânăr care avea patul deasupra mea era complet absorbit de carte, iar o fată cu păr roșcat și ochi foarte blânzi juca X și 0 pe dosul celui de-al treilea exemplar.

Cât despre mine, trebuie să spun că am ațipit. Peisajului din New Jersey i-a luat discret locul cel din Pennsylvania. Am trecut pe lângă o mulțime de vaci și nenumărate păduri și câmpuri și cam la fiecare douăzeci de minute se vedea parcă unul și același fermier care ședea în căruța lui, lângă halta vreunui sat, mestecând tutun și holbându-se la geamurile vagonului Pullman.

Probabil că trecuserăm de vreo zece-cincisprezece ori pe lângă fermierul acela, când m-am trezit brusc din moțăială văzând că tânărul din vagon bate din picior ca un toboșar dintr-o formație și scoate tot soiul de țipete și mormăieli în surdină. Eram deopotrivă uimit și încântat să-l văd așa de impresionat, impresionat de cartea pe care o ținea strâns între degetele sale lungi și albe – Aristocrația lumii spiritelor a doctorului Harden.

— Ei bine, am remarcat eu, pare că vă pasionează.

Și-a ridicat privirea – pe chipul său uscățiv se găseau niște ochi așa cum poți vedea la două tipuri de oameni: cei interesați de spiritism și cei care nu dau doi bani pe el.

Pentru că mi s-a părut destul de năuc, mi-am repetat afirmația, căutând să-l descos în continuare.

— Că mă pasionează! a țipat el. Că mă pasionează! Doamne Dumnezeule!

L-am privit atent. Da, fără îndoială că era ori mediu, ori unul dintre tinereii ăia sarcastici care scriu povestioare comice despre spiritiști în revistele destinate publicului larg.

— O – lucrare extraordinară, a spus el. Se vede treaba că – eroul, ca să zic așa, după ce a murit, și-a petrecut mai tot timpul dictându-i-o unchiului său.

Am consimțit că așa trebuie să fi stat lucrurile.

— Bineînțeles, valoarea ei, a observat el cu un oftat, depinde întru totul de faptul că tânărul e chiar acolo unde pretinde că e.

— Desigur, am zis eu nedumerit. Tânărul e negreșit – în paradis, nu – în purgatoriu.

— Da, a încuviințat el cu un aer gânditor, ar fi jenant dacă s-ar afla în purgatoriu – și încă și mai jenant dacă s-ar afla într-un al treilea loc.

Asta era deja prea mult.

— N-a existat nimic în viața acestui tânăr care să implice faptul că s-ar putea afla în – s-ar putea afla în…

— Firește că nu. Nu mă gândeam la tărâmul la care vă referiți. Nu spuneam decât că ar fi jenant să se afle în purgatoriu, dar și mai jenant dacă s-ar afla altundeva.

— Unde, stimate domn?

— De pildă, în Yonkers.

Aici am tresărit.

— Cum?

— De fapt, dacă s-ar găsi în purgatoriu, asta n-ar fi decât o mică greșeală de-a lui – pe când dacă s-ar afla în Yonkers…

— Domnule dragă, am izbucnit, pierzându-mi răbdarea, care ar putea fi legătura între Yonkers și Aristocrația lumii spiritelor?

— Nici una. Am zis doar că dacă ar fi în Yonkers…

— Dar nu e în Yonkers.

— Nu, nu e.

A făcut o pauză, apoi a oftat iarăși.

— De fapt, tocmai a trecut din Ohio în Pennsylvania.

De data asta am sărit în sus – agitația pusese stăpânire pe mine. Nu-mi dădeam seama unde bătea, deși simțeam că remarcile lui ascundeau ceva important.

— Vreți să spuneți, l-am întrebat repede, că îi simțiți prezența astrală?

Tânărul s-a ridicat impetuos în picioare.

— Gata cu asta, a zis el vehement. S-ar părea că în ultima lună am fost jucăria tuturor reginelor naivității și a Basil King-ilor⁸ din întreaga țară. Întâmplător, domnule, numele meu e Cosgrove P. Harden. Nu sunt mort, n-am fost mort niciodată și, după ce am citit cartea asta, n-o să mi se mai pară în veci că ești în siguranță atunci când mori!

II

Fata care ședea de partea cealaltă a culoarului a tresărit așa de tare la auzul țipătului meu de durere și de stupoare, încât a pus un X în loc de 0.

Imediat mi-am imaginat un lung șir de oameni întinzându-se din 40th Street, unde se află editura mea, până jos, în Bowery – cinci sute de mii de oameni, fiecare strângând la piept un exemplar din Aristocrația lumii spiritelor, fiecare cerând să i se înapoieze cei doi dolari și cincizeci de cenți ai lui sau ai ei. Am luat rapid în calcul posibilitatea de a schimba toate numele și de a muta volumul din categoria cărților de non-ficțiune de la editura mea în cea a cărților de ficțiune. Dar era prea târziu chiar și pentru așa ceva. Trei sute de mii de exemplare se aflau în mâinile Publicului American.

După ce mi-am venit cât de cât în fire, tânărul mi-a istorisit experiențele sale din clipa în care fusese declarat mort. Trei luni petrecute într-o închisoare germană – zece luni internat în spital, cu encefalită – încă o lună până când a putut să-și aducă aminte cum îl cheamă. La o jumătate de oră după ce sosise la New York, a dat peste un vechi prieten care se holbase la el, se înecase și căzuse leșinat pe loc. Când și-a revenit, au intrat într-o drogherie ca să bea un cocteil⁹ și, o oră mai târziu, Cosgrove Harden aflase cea mai uluitoare poveste din câte auzise vreodată cineva despre sine însuși.

A luat un taxi până la o librărie. Cartea pe care o căuta se epuizase. S-a urcat imediat în trenul spre Joliet, Ohio, și, printr-un noroc, volumul îi fusese pus pur și simplu în brațe.

Primul gând care mi-a trecut prin cap a fost că aveam de-a face cu un șantajist, dar când l-am comparat cu fotografia de la pagina 226 din Aristocrația lumii spiritelor, am constatat că era, fără doar și poate, Cosgrove P. Harden. Arăta mai slab și mai îmbătrânit decât în fotografie, nu mai avea mustață, dar era același om.

Am oftat – adânc și tragic.

— Tocmai când se vindea mai bine decât o carte de ficțiune.

— De ficțiune! a replicat el furios. Păi, chiar este ficțiune!

— Într-un fel… am recunoscut eu.

— Într-un fel? Chiar este ficțiune! Îndeplinește toate cerințele unei opere de ficțiune: e o lungă și dulce minciună. Aţi putea s-o consideraţi realitate?

— Nu, am răspuns calm, aș considera-o non-ficțiune. Non-ficțiunea e o formă de literatură aflată la jumătatea drumului între ficțiune și realitate.

A deschis cartea la nimereală și a scos un țipăt de durere scurt și ascuțit, care a făcut-o pe fata cu păr roșcat să se oprească o clipă din ceea ce probabil că erau semifinalele turneului ei de X și 0.

— Ia uitați-vă, s-a tânguit el jalnic, ia uitați-vă! Zice: „Luni“. Haideți să vedem cum arată existența mea pe acest „țărm îndepărtat“ în ziua de „luni“. Vă rog! Uitați-vă! Stau și miros flori. Îmi petrec ziua stând și mirosind flori. Vedeți, da? La pagina 194, sus, miros un trandafir și…

Am ridicat cu grijă cartea înspre nări.

— Nu remarc nimic, am spus, poate cerneala…

— Nu mirosiți, a țipat tânărul. Citiți! Miros un trandafir și asta mă face să mă extaziez preț de două paragrafe în fața nobleții naturale a omului. De la o simplă adulmecare! După care îmi dedic încă o oră margaretelor. Doamne Dumnezeule! N-o să mai pot merge niciodată la o întâlnire cu colegii de facultate.

A mai întors câteva pagini și a gemut iarăși.

— Aici apar împreună cu niște copii – dansez cu ei. Stau toată ziua cu ei și dansăm. Și nici măcar nu dansăm un shimmy ca lumea. Facem nu știu ce chestie artistică. Iar eu nu știu să dansez. Nu-mi plac copiii. Dar uite că nici n-am murit bine, și m-am și transformat într-o combinație dintre o bonă și un dansator de varieteu.

— Ei, haideți, am îndrăznit eu să-i fac un reproș, ăsta a fost considerat un pasaj minunat. Uitați, vă descrie hainele. Sunteți îmbrăcat în – ia să vedem – în fine, într-un soi de veșmânt vaporos. Fâlfâie în urma dumneavoastră…

— …un fel de indispensabili unduitori, a zis el posac, și am numai frunze pe cap.

A trebuit să recunosc – erau acolo niște frunze.

— Cu toate astea, am sugerat, gândiți-vă că putea fi mult mai rău. Ar fi putut să vă facă să arătați chiar ridicol dacă v-ar fi pus să răspundeți la întrebări despre seria de pe ceasul bunicului dumneavoastră sau despre cei trei dolari și optzeci de cenți pe care îi datorați la pocher.

A urmat un moment de tăcere.

— Ce caraghios e unchiul ăsta al meu, a zis el gânditor. Cred că e puțin dus cu pluta.

— Deloc, l-am asigurat. Întreaga mea viață am avut de-a face cu tot soiul de autori, iar el e cu certitudine cel mai sănătos la cap dintre ei. N-a încercat nici un moment să împrumute bani de la noi, nu ne-a cerut nici un moment să-i concediem pe cei de la departamentul de promovare și nu ne-a asigurat niciodată că prietenii lui din Boston, Massachusetts, nu reușesc să găsească nicăieri un exemplar din carte.

— Oricum ar fi, o să-i trag eu o bătută corpului lui astral de o să mă țină minte.

— Asta-i tot ce-o să faceți? am întrebat neliniștit. Adică n-o să apăreți în public așa, în carne și oase, și să-i faceți praf vânzarea cărții, nu?

— Ce?

— Bineînțeles că n-o să faceți așa ceva. Gândiți-vă câtă dezamăgire ați provoca. Ați neferici cinci sute de mii de oameni.

— Tuturor femeilor le place să fie nefericite, a zis el ursuz. Gândiți-vă la fata mea – fata cu care eram logodit. Ce credeți că a simțit când a citit despre pasiunea mea pentru flori, care m-a copleșit de când am părăsit-o? Credeți că ar fi de acord să dansez cu o droaie de copii pe toată – pe toată pagina 221? Fără nici un fel de haine!

Mă cuprinsese disperarea. Trebuia să aflu neîntârziat lucrul cel mai rău ce se putea întâmpla.

— Ce – ce-aveți de gând să faceți?

— Să fac? a exclamat el turbat. Păi, o să-l bag pe unchiu-meu la închisoare cu tot cu editorul lui, cu agentul lui de presă și cu tot personalul, până la ultimul băiat din tipografie¹⁰ care a cărat nenorocitele de caractere tipografice pentru zețărie.

III

A doua zi dimineață, la ora nouă, când am ajuns în Joliet, Ohio, reușisem să-l mai potolesc și să-l fac să-și recapete întru câtva simțul rațiunii. I-am spus că unchiul lui era un om în vârstă, un om dezorientat. Se amăgise singur, fără doar și poate. S-ar putea să fie slab de inimă și, dacă nepotul său și-ar face din senin apariția pe aleea din fața casei, asta i s-ar putea dovedi fatal.

Evident, mă bătea gândul să ajungem cumva la un compromis. Dacă aș fi izbutit să-l conving pe Cosgrove să se dea la fund vreo cinci ani de zile în schimbul unei sume rezonabile, totul n-ar fi fost încă pierdut.

Așa că în clipa când am pornit la drum din gara aceea micuță, am evitat s-o luăm prin sat și am străbătut cei opt sute de metri până la casa doctorului Harden într-o tăcere dezolantă. Când am ajuns la mai puțin de o sută de metri de ea, m-am oprit și m-am întors spre Cosgrove.

— Așteptați aici, l-am îndemnat eu. Trebuie să-l pregătesc pentru acest șoc. Mă întorc într-o jumătate de oră.

La început a ezitat, dar în cele din urmă s-a așezat mofluz în iarba deasă de pe marginea drumului. Mi-am șters fruntea umedă de sudoare și am pornit-o pe aleea ce ducea spre casă.

Grădina doctorului Harden era scăldată în lumina soarelui și ascunsă vederii de magnoliile japoneze care lăsau să cadă lacrimi trandafirii în iarbă. L-am zărit pe dată șezând dinaintea unei ferestre deschise. Soarele se revărsa în încăpere, strecurându-se în pătrățele de lumină care se lungeau pe nesimțite și se întindeau peste birou și peste hârtiile care-l acopereau, apoi peste poala doctorului Harden însuși, urcând spre chipul încoronat de o hălăciugă de păr alb. Dinaintea sa, pe birou, se găsea un plic maro gol, iar degetele lui subțiri mânuiau febril teancul de tăieturi din ziare pe care tocmai îl scosese de-acolo.

Mă apropiasem destul de mult, pe jumătate camuflat de magnolii, și am dat să-i vorbesc, când am văzut o fată îmbrăcată într-o rochie de dimineață de culoare violet aplecându-se pentru a putea trece printre ramurile joase ale pâlcului de meri din capătul dinspre miazănoapte al grădinii și apoi traversând pajiștea spre casă. M-am tras înapoi și m-am uitat cum se îndreaptă direct spre fereastra deschisă și i se adresează nestânjenită marelui dr. Harden.

— Vreau să discut ceva cu tine, i-a spus ea pe un ton tăios.

Dr. Harden a ridicat privirea și o bucată din Philadelphia Press¹¹ a fâlfâit în mâna lui. M-am întrebat dacă era tăietura în care îl numeau „noul Sfânt Ioan“.

— Despre chestia asta! a continuat fata.

A scos o carte de la subsuoară. Era Aristocrația lumii spiritelor. Am recunoscut-o după coperta roșie, cu îngeri în colțuri.

— Despre chestia asta! a repetat ea furioasă, după care a azvârlit violent cartea într-un tufiș, unde a alunecat între doi trandafiri sălbatici și a rămas neconsolată printre rădăcini.

— Dar de ce, domnișoară Thalia¹²?

— Dar de ce, domnișoară Thalia? l-a maimuțărit ea. Fiindcă dumneata, neghiob bătrân, ai merita să ți-o iei¹³ pentru că ai scris cartea asta.

— Să mi-o iau?

Din vocea doctorului Harden a răsunat o vagă speranță că asta ar putea să însemne cine știe ce nou titlu de onoare. Dar îndoielile i s-au spulberat curând.

— Să ți-o iei, a izbucnit ea, m-ai auzit bine! Doamne, nu-nțelegi englezește? N-ai fost niciodată la un bal¹⁴?

— Nu știam, i-a replicat rece dr. Harden, că în Bowery se țin baluri studențești și nu cunosc nici un precedent în care verbul a lua să fie folosit astfel. Cât despre carte…

— E scandaloasă!

— Dacă ai citi tăieturile astea din ziare…

Fata și-a rezemat cotul pe pervazul ferestrei, a făcut un gest ca și cum ar fi vrut să se salte și să intre în cameră, apoi și-a lăsat brusc bărbia în mâini și, uitându-se fix în ochii lui, a început să vorbească.

— Ai avut un nepot, i-a zis. Ăsta a fost ghinionul lui. Era cel mai bun om din câți au existat și singurul bărbat pe care l-am iubit sau pe care am să-l iubesc vreodată.

Dr. Harden a dat din cap și a părut gata să spună ceva, dar Thalia a bătut cu pumnul ei micuț în pervaz și a continuat:

— Era curajos, corect și discret. A murit din cauza rănilor într-un oraș străin și a dispărut din această lume ca sergentul Harden din regimentul 105 Infanterie¹⁵. O viață discretă și o moarte onorabilă. Ce-ai putut să faci?

Vocea i s-a înălțat ușor până când a început să-i tremure și a transmis peste cârceii de iederă de la fereastră o vibrație de compătimire pentru decedat.

— Ce-ai putut să faci? L-ai făcut de râsul lumii! L-ai readus la viață sub chipul unei ființe fantastice care lansează mesaje stupide despre flori și păsărele și câte plombe avea George Washington în gură. Ai…

Dr. Harden s-a ridicat în picioare.

— Ai venit aici, a început el cu un glas pițigăiat, să-mi spui tu mie ce…

— Taci din gură! a țipat ea. O să-ți spun eu ce-ai făcut și n-o să mă poți opri cu toate corpurile astrale din partea asta a Munților Stâncoși.

Dr. Harden s-a lăsat să cadă în scaun.

— Dă-i drumul, a zis, încercând să se stăpânească. Cicălește-mă până nu mai poți.

Fata a tăcut o clipă și și-a răsucit capul să se uite în grădină. Am văzut că își mușca buzele și clipea ca să-și înfrâneze lacrimile. Apoi s-a întors la loc și l-a fixat iarăși cu ochii ei negri.

— L-ai luat, a continuat ea, și l-ai folosit ca pe o bucată de aluat pentru ca mediul tău nemernic să facă plăcintă din ea – plăcintă pentru toate femeile alea isterice care te consideră măreț. Care îți zic că ești mare om! Fără nici un respect pentru decență și fără nici o reținere în fața morții? Ești un bătrânel știrb și gălbejit care n-are nici măcar scuza că durerea adevărată l-a făcut să-și exploateze propria naivitate și pe cea a altor fraieri. Asta-i tot – am terminat!

Spunând acestea, s-a întors și, la fel de fără veste cum venise, a apucat-o pe potecă înspre mine, cu capul ridicat. Am așteptat până când a trecut pe lângă mine și a ajuns la vreo douăzeci de metri de fereastră, unde nu mai putea fi zărită. În clipa aceea m-am luat după ea pășind prin iarba moale și am abordat-o brusc:

— Domnișoară Thalia.

S-a răsucit spre mine, luată un pic prin surprindere.

— Domnișoară Thalia, aș vrea să vă spun că vă așteaptă o surpriză pe alee – e cineva pe care nu l-ați mai văzut de luni de zile.

După expresia de pe chipul ei, nu părea să fi înțeles ce-i spusesem.

— Nu vreau să stric efectul, am continuat, dar nici n-aș vrea să vă speriați dacă peste câteva clipe o să aveți parte de surpriza vieții dumneavoastră.

— Ce vreți să spuneți? a întrebat ea încet.

— Nimic, i-am răspuns. Nu trebuie decât să mergeți mai departe pe alee, să vă gândiți la cel mai frumos lucru din lume și dintr-odată o să se-ntâmple ceva formidabil.

Acestea fiind spuse, am făcut o plecăciune adâncă și am rămas pe loc, zâmbind binevoitor cu pălăria în mână.

Am văzut-o cum mă privește nedumerită, apoi se întoarce încet și se îndepărtează. După o clipă a dispărut din vedere acolo unde zidul scund făcea o cotitură sub magnolii.

IV

Patru zile au trebuit să treacă – patru zile înăbușitoare și încordate – până când am reușit să pun suficientă ordine în haosul acela cât să pot organiza vreo discuţie lucrativă. Prima întâlnire dintre Cosgrove Harden și unchiul său m-a făcut să trăiesc cea mai îngrozitoare tensiune nervoasă din viață. Timp de o oră am stat pe marginea alunecoasă a unui scaun șubred, gata-gată să sar din el ori de câte ori vedeam mușchii tânărului Cosgrove încordându-se sub mânecile hainei. Zvâcneam instinctiv și de fiecare dată alunecam neajutorat de pe scaun și aterizam în fund pe podea.

Într-un final dr. Harden și-a încheiat întrevederea ridicându-se și ducându-se la etaj. Am reușit să-l expediez pe tânărul Harden în camera sa recurgând la amenințări și la promisiuni și am smuls de la el făgăduința a douăzeci și patru de ore de tăcere.

Mi-am folosit toți banii gheață pe care-i aveam la mine ca să-i mituiesc pe cei doi servitori în vârstă. I-am convins să nu scape o vorbă. Domnul Cosgrove Harden tocmai evadase de la Sing Sing¹⁶. M-a trecut un fior când am zis asta, dar în aer pluteau deja atâtea minciuni, că una în plus chiar că nu mai conta.

Dacă nu era domnișoara Thalia, m-aș fi dat bătut din prima zi și m-aș fi întors să aștept dezastrul la New York. Dar ea intrase într-o stare de fericire atât de completă și de radioasă, încât era gata să accepte orice. I-am sugerat că, dacă ar vrea să se căsătorească și să trăiască timp de zece ani de zile undeva pe Coasta de Vest, sub un nume fals, o să le ofer un sprijin generos. A sărit în sus de bucurie. Am profitat de moment și am zugrăvit în culori vii viața într-o casă cu verandă din California, un cuib de îndrăgostiți cu vreme bună tot anul, cu Cosgrove venind pe alee la cină, vechile biserici pitorești dimprejur, Cosgrove venind pe alee la cină, strâmtoarea Golden Gate într-un asfințit de iunie, Cosgrove ș.a.m.d.

În timp ce vorbeam, domnișoara Thalia scotea mici țipete de bucurie și se declara fără rezerve în favoarea unei plecări neîntârziate. Ea l-a convins pe Cosgrove, în cea de-a patra zi, să vină la reuniunea din living. Am anunțat-o pe servitoare că nu trebuia să fim deranjați pentru nimic în lume și ne-am așezat să rezolvăm toată tărășenia.

Aveam puncte de vedere radical diferite.

Cel al tânărului Harden era foarte asemănător cu al Reginei Roșii din Alice în Țara Minunilor¹⁷. Cineva făcuse o boacănă, deci acel cineva trebuie să sufere neîntârziat consecințele. Au fost destui morți falși în familia asta, așa că dacă cineva n-o să aibă grijă, în scurt timp o să existe și un mort adevărat.

Punctul de vedere al doctorului Harden era că totul nu-i decât o încurcătură îngrozitoare, el habar n-are cum s-o rezolve, numai bunul Dumnezeu știe, iar el nu-și dorea decât să dispară de pe fața pământului.

Punctul de vedere al Thaliei era că verificase ea într-un ghid al Californiei și clima era adorabilă și Cosgrove venind pe alee la cină…

Punctul meu de vedere era că nu exista nod atât de strâns ca să nu găsești o ieșire din labirint – și alte asemenea metafore combinate, care n-au făcut altceva decât să-i lase pe toți și mai năuci decât erau la început.

Cosgrove Harden a insistat să luăm patru exemplare din Aristocrația lumii spiritelor și să ne apucăm s-o analizăm. Unchiul lui a zis că dacă vede vreo carte, o să i se facă rău de la stomac. Thalia a sugerat să mergem cu toții în California și să rezolvăm lucrurile acolo.

Am luat patru cărți și le-am împărțit. Dr. Harden a închis ochii și a scos un geamăt. Thalia a deschis exemplarul ei la ultima pagină și s-a apucat să deseneze niște bungalow-uri de vis, în pragul cărora stătea câte o tânără soție. Tânărul Harden a dat cu furie paginile până a ajuns la 226.

— Așa! a strigat el. Pe pagina opusă celei în care e plasată fotografia lui „Cosgrove Harden înainte să se îmbarce pe vas – se vede alunița de deasupra ochiului stâng“ putem citi următoarele: „Alunița cu pricina îl necăjise mereu pe Cosgrove. Era de părere că trupurile trebuie să fie perfecte, iar așa ceva constituia o imperfecțiune care în ordinea naturală a lucrurilor ar trebui să dispară“. Hm! Eu n-am nici o aluniță.

Dr. Harden a încuviințat.

— Poate era o imperfecțiune a negativului fotografic, a sugerat el.

— Doamne Dumnezeule! Dacă în negativ nu mi s-ar fi văzut piciorul stâng, probabil că m-ai fi pus să jinduiesc după piciorul stâng în toată cartea – după care mi l-ai fi lipit la loc în capitolul 29.

— Uitați care-i treaba! am intervenit eu. N-am putea ajunge la un compromis? Nimeni nu știe că ești în oraș. N-am putea să…

Tânărul Harden s-a încruntat fioros la mine.

— Nici n-am început încă. N-am pomenit nimic despre deturnarea sentimentelor de afecțiune ale Thaliei.

— Deturnare? a protestat dr. Harden. Păi, nu s-a bucurat de atențiile mele. Nu mă poate suferi. Mă…

Cosgrove a râs amar.

— Te amăgești singur. Crezi că eram gelos pe favoriții tăi cărunți? Vreau să zic că descrierile astea ale mele au făcut-o să-și deturneze sentimentele de afecțiune pe care le nutrea față de mine.

Thalia s-a aplecat în față cu sinceritate.

— Sentimentele mele de afecțiune față de tine nu s-au schimbat niciodată, Cosgrove – niciodată.

— Ei, haide, Thalia, a spus Cosgrove un pic țâfnos, trebuie să se fi deturnat cât de cât. Ce zici de pagina 223? Ai putea oare să iubești un bărbat care poartă indispensabili unduitori? Un bărbat în niște – în niște haine vaporoase.

— Eram mâhnită, Cosgrove. Adică aș fi fost mâhnită dacă aș fi crezut așa ceva, dar n-am crezut-o.

— Sentimentele tale n-au fost deturnate nici un pic?

Din tonul lui răzbătea dezamăgirea.

— Nici un pic, Cosgrove.

— În fine, a spus Cosgrove cu obidă, oricum cariera mea politică e distrusă – vreau să zic că, dacă aș vrea să intru în politică, n-aș putea ajunge niciodată președinte. Nici măcar nu sunt o fantomă democrată – sunt un snob al lumii spiritelor.

Doctorul Harden își îngropase fața în palme într-un gest de profundă deprimare.

L-am întrerupt disperat, vorbind atât de tare, încât Cosgrove a fost obligat să se oprească și să mă asculte.

— Îți garantez zece mii de dolari pe an¹⁸ dacă te volatilizezi pentru următorii zece ani!

Thalia a bătut din palme, iar Cosgrove, care o văzuse cu coada ochiului, a început pentru prima dată să manifeste un vag interes.

— Și după cei zece ani?

— Ah, am spus eu plin de speranță, până atunci dr. Harden s-ar putea să fie – s-ar putea să fie…

— Zi-o pe-aia dreaptă, a spus mohorât dr. Harden. S-ar putea să fiu mort. O sper din tot sufletul.

— …și astfel o să vă puteți face apariția sub adevăratul dumneavoastră nume, am continuat eu nemilos. Iar până atunci cădem de acord să nu mai publicăm nici o nouă ediție a cărții.

— Hm. Și dacă n-o să fie mort peste zece ani? a întrebat bănuitor Cosgrove.

— A, o să mor, l-a asigurat repede doctorul. În privința asta nu trebuie să-ți faci griji.

— De unde știi că o să mori?

— Așa cum știe cineva că o să moară. Ține de natura umană.

Cosgrove i-a aruncat o privire acră.

— Umorul n-are ce căuta în discuția asta. Dacă te învoiești sincer să mori, fără alte rețineri de ordin mintal…

Doctorul a dat din cap posomorât.

— Prea bine. Cu banii care mi-au mai rămas, până atunci o să mor de foame.

— Ar fi convenabil. Și când o să se-ntâmple asta, pentru numele lui Dumnezeu, fă din vreme toate pregătirile de înmormântare. Nu te mulțumi să zaci pe-aici fără suflare și să te-aștepți să vin eu să fac toată treaba.

Auzind asta, doctorul a părut și mai amărât, după care Thalia, care nu scosese o vorbă de ceva vreme, a înălțat subit capul.

— Auziți ceva de-afară? ne-a întrebat, ciulind urechile.

De fapt, chiar auzisem ceva – adică percepusem în mod inconștient un murmur – un murmur care creștea, amestecându-se cu zgomotul multor pași.

— Da, am declarat, e ciudat…

Am fost întrerupt brusc – murmurul de afară s-a întețit până când a căpătat proporțiile unei psalmodieri, ușa s-a izbit de perete și o servitoare cu privirea speriată a dat buzna în casă.

— Domnule doctor Harden! Domnule doctor Harden, a țipat ea înspăimântată, pe drum e-o ditamai gloata de oameni, or fi vreun milion, și se-apropie de casă. O s-ajungă pe verandă în…

Vacarmul tot mai puternic ne-a dat de înțeles că erau deja acolo. Am sărit în picioare.

— Ascundeți-vă nepotul! i-am strigat doctorului Harden.

Cu barba tremurând și cu ochii lui apoși holbați, doctorul Harden l-a apucat fără vlagă pe Cosgrove de cot.

— Ce s-a întâmplat? a bâiguit el.

— Nu știu. Duceți-l imediat la etaj sau în pod – acoperiți-l cu frunze, ascundeți-l după vreo moștenire de familie!

Zicând acestea, am ieșit în grabă, lăsându-i pe cei trei pradă panicii și năucelii. Am traversat în goană holul și am dat buzna pe ușa de la intrare, năvălind direct pe verandă. Am ajuns la țanc.

Veranda gemea de bărbați, unii tineri, în costume ecosez și pălării cu boruri largi, alții mai în vârstă, cu melon și mânecile cămășilor roase, care se înghesuiau și se înghionteau, făcându-mi cu toții semn și strigându-mă peste capetele celorlalți. Semnul lor distinctiv era un creion în mâna dreaptă și un carnețel în mâna stângă – un carnețel deschis –, în așteptare, cu paginile de un alb neprihănit, dar de rău augur.

În spatele lor, pe pajiște, se strânsese o mulțime și mai numeroasă – măcelari și brutari cu șorțurile pe ei, femei grase cu brațele încrucișate pe piept, femei slabe care-și ridicaseră în brațe copilașii jegoși ca să vadă mai bine, băieți care țipau, câini care lătrau, fetițe oribile care țopăiau de mama focului, chirăind și bătând din palme. Înapoia lor, într-un soi de cerc exterior, stăteau bătrânii din sat, știrbi, cu ochii stinși, cu gurile deschise, cu bărbi cărunte care gâdilau mânerele bastoanelor. Undeva deasupra lor, în zare, soarele la asfințit, sângeriu și oribil, strălucea jucăuș pe trei sute de umeri care se zbuciumau.

După larma care izbucnise când îmi făcusem apariția, s-a lăsat tăcerea – o tăcere adâncă, plină de semnificație – și din această tăcere au răsunat o duzină de voci, cele ale bărbaților înarmați cu carnețele din fața mea.

— Jenkins de la Toledo Blade!

— Harlan de la Cincinnati News!

— M’Gruder de la Dayton Times!

— Cory de la Zanesville Republican!

— Jordan de la Cleveland Plain Dealer!

— Carmichael de la Columbus News!

— Martin de la Lima Herald!

— Ryan de la Akron World!¹⁹

Era ceva bizar, nefiresc – ca o hartă a statului Ohio care o luase razna, unde kilometrii refuzau să rămână la locul lor, iar orașele săreau dintr-un district în altul. Am simțit cum mi se-nfioară creierul.

Apoi tăcerea s-a lăsat iarăși. Am sesizat un freamăt în sânul grupului de oameni, ca un soi de val sau de bulboană stârnită în mijlocul mulțimii, ca adierea slabă a vântului printr-un lan de grâu.

— Ce doriți? am strigat cu o voce dogită.

Răspunsul a venit într-un singur glas din cinci sute de gâtlejuri:

— Unde e Cosgrove Harden?

Se aflase! Reporterii roiau în jurul meu, implorând, amenințând, cerând insistent.

— …ai ținut totul secret, nu-i așa – mai că n-a răsuflat nimic – dacă-ți plătești facturile, te-mbogățești – nu vrea să dea nici un interviu – ni l-ai trimis pe șarlatanul acela bătrân…

Apoi volbura aceea stranie din mulțimea de oameni a ajuns în față și s-a domolit. Un tânăr înalt, cu părul bălai și picioarele ca niște catalige, s-a ivit impetuos din mulțime și zeci de brațe binevoitoare l-au împins spre mine. Și iată-l apropiindu-se de verandă – de scări…

— Cine sunteți? am strigat.

— Mă cheamă Elbert Wilkins, a rostit el pe nerăsuflate. Io-s ăl’ de-a zis.

A făcut o pauză și și-a bombat țanțoș pieptul. Era momentul lui de glorie. Era vestitorul nepieritor al zeilor.

— L-am recunoscut din ziua când s-a-ntors! Uitați – uitați…

Ne-am aplecat cu toții nerăbdători în față.

— Am chitanța de mână care mi-a dat-o pentru ăia trei dolari și opș’ dă cenți pierduți la pocher și-mi vreau banii!

Sunt de profesie editor. Public tot felul de cărți. Sunt în căutarea unei cărți care să se vândă în cinci sute de mii de exemplare.²⁰ În perioada asta merg bine romanele cu tentă paranormală. Dacă se poate, aș prefera ceva scris de un materialist zelos despre un tip care e membru într-un club și o apașă brunetă – sau ceva despre dragoste. Cu dragostea mergi la sigur – trebuie să fii viu.

1. Termenul „apașe“, împrumutat de la triburile de băștinași din America de Nord, se referă aici la tinerele parizience înarmate cu cuțite și care, din câte se pare, făceau parte neoficial dintr-o bandă de pe la începutul anilor 1900. La rândul lor, „Les Apaches de Belleville“ au dat numele unui dans destul de violent din Epoca Jazzului, în care partenerii se pălmuiesc ușor, după care se reunesc într-un vals de încheiere.

2. În original, columnists and communists (n. tr.).

3. Samuel Butler (1835-1902), autorul romanului autobiografic antivictorian Și tu vei fi țărână (1903); Theodore Dreiser (1871-1945), jurnalist și autor de romane naturaliste precum Sora Carrie (1900) și O tragedie americană (1925); James Branch Cabell (1879-1958), romancier, cunoscut în special pentru romanul Jurgen (1919), în urma căruia a fost acuzat de indecență împreună cu editorul său. Fitzgerald încălca adesea regula „i înainte de e“ – vezi cazul lui Meyer Wolfshiem din Marele Gatsby –, drept pentru care a scris greșit numele lui Dreiser. În zilele noastre i s-ar fi pus mai mult ca sigur diagnosticul de dislexic. Admirator al lui Cabell, Fitzgerald i-a scris acestuia, a primit scrisori de răspuns și le-a lipit în albumele în care a strâns materiale pe parcursul aproape întregii sale maturități.

4. Începând din 1885, anul înființării Asociației Americane pentru Studierea Fenomenelor Paranormale, oameni de știință, psihologi, cercetători în domeniul viselor, clarvăzători și fizicieni au publicat lucrări care abordau subiecte diverse, de la telepatie până la viața după moarte. Nu întâmplător, 1913 a fost ultimul an de pace înainte de izbucnirea Primului Război Mondial – aici Fitzgerald vede în explozia interesului pentru studiul fenomenelor paranormale și în special pentru comunicarea cu cei decedați o consecință firească a războiului ce a zguduit lumea.

5. În anii ’20 data de 15 aprilie nu era ultima zi în care cetățenii americani își puteau depune la Fisc declarația de venit [pentru calcularea impozitului pe venitul global – n. tr.]. Cu toate acestea, [Editura] Scribner avea tendința să publice cărțile lui Fitzgerald la sfârșitul lui martie și la începutul lui aprilie.

6. Favoriți lungi și deosebit de stufoși. Denumirea lor provine de la un personaj comic, lordul Dundreary din piesa Our American Cousin (Vărul nostru american, 1858) a lui Tom Taylor. Piesa era faimoasă grație lordului Dundreary și a neroziei sale, asta până în 14 aprilie 1865, când a devenit piesa la care asista președintele Abraham Lincoln la teatrul Ford din Washington, D.C., în momentul asasinării sale.

7. În Eseuri (1625), Francis Bacon scria: „Dacă nu vine dealul la Mahomed, se duce Mahomed la deal“. Moise a mers pe Muntele Sinai – nu s-a pus niciodată problema să vină Muntele Sinai la Moise – pentru a primi cele zece porunci ale lui Dumnezeu. Vezi Ieșirea 19, 34.

8. William Benjamin Basil King (1859-1928), paroh anglican din insula Prince Edward, Canada, care după 1900 a început să scrie romane de succes cu tentă spiritistă. The Abolishing of Death (Abolirea morții, 1919) se bazează pe comunicarea pe care a reușit s-o stabilească cu persoane decedate, mai ales în perioada de după armistițiul din 11 noiembrie 1918. În 1923 Harvard Crimson [gazeta studenților de la Harvard University – n. tr.] îl descria pe King ca pe „una dintre figurile remarcabile ale literaturii americane“. Fără îndoială că Fitzgerald îl satirizează aici pe King prin intermediul personajului doctorului Harden [King – rege (engl.), de aici și jocul de cuvinte – n. tr.].

9. Amendamentul 18 la Constituția Statelor Unite interzicea „producerea, vânzarea sau transportul băuturilor de tip alcoolic pe teritoriul S.U.A, precum și importul și exportul acestora în și din S.U.A.“ după ianuarie 1920. Cu toate acestea, Legea Volstead, prin care amendamentul intra în vigoare, avea numeroase portițe de scăpare. Cidrul și vinurile puteau fi fabricate în casă dacă era vorba de cantități mici, iar medicii puteau prescrie rețete pentru băuturi spirtoase, în special whisky și brandy, care se luau de la drogherie – de aici și cocteilul de la drogherie. Atunci când Daisy Buchanan îi spune soțului ei, în capitolul 6 din Marele Gatsby, că Gatsby „a avut mai multe drogherii, o mulțime de drogherii. Singur și le-a construit“ [în Marele Gatsby, traducere din limba engleză și note de George Volceanov, Editura Polirom, Iași, 2013, p. 143 – n. tr.], ea confirmă faptul că Gatsby se ocupă, printre altele, de contrabanda cu alcool.

10. [În original, printer’s devil – n. tr.] Ucenic care făcea odinioară munca de jos într-o tipografie, printre sarcinile lui numărându-se și căratul caracterelor tipografice [de plumb].

11. Ziarul Philadelphia Press și-a încetat apariția pe 1 octombrie 1920.

12. Thalia, una dintre cele nouă muze, este muza comediei și a poeziei pastorale. În greaca veche verbul thállein însemna „a înflori”.

13. [În original, crocked off. Joc de cuvinte intraductibil – n. tr.]. Ceea ce a scris dr. Harden sunt niște baliverne [crock of shit]. Termenul include și sensul pe care crock sau old crock îl are în limba engleză, acela de hârb, lucru stricat, care nu mai are nici o valoare. Totuși acestea sunt sensuri folosite în trecut, în timp ce aici poanta e că Thalia recurge la un termen din argoul modern. Într-o reclamă la colorantul RIT din anul 1923 se folosește termenul crocked off pentru bluzele cărora li s-a dus culoarea, culoare pe care produsul promite să le-o redea. Cu toate acestea, în 1924 expresia e folosită într-o povestire – publicată în foileton într-un ziar din Ohio – cu referire la o persoană care tocmai murise.

14. [În original, prom – n. tr.]. Considerate astăzi drept balurile de la sfârșitul fiecărui an de liceu, acestea erau niște petreceri studențești de anvergură, care durau zile întregi, cuprinzând numeroase evenimente și fiind organizate în cursul anului universitar. Momentul principal al balului îl reprezenta un dans de societate. Studenții din fiecare an organizau propriul bal, cea mai râvnită invitație fiind la balul studenților din ultimul an. În zilele studenției lui Fitzgerald la Princeton, gazeta universității, The Daily Princetonian, era plină de anunțuri referitoare la locurile de unde puteai obține o invitație la petreceri ori carnețele de bal și la formațiile care asigurau muzica, precum și de articole generoase dedicate evenimentelor. Thornton Wilder, care absolvise facultatea și acum studia mai departe literatura franceză, fiind în același timp consilier pentru studenți, i se plângea în februarie 1928 lui Fitzgerald: „Sunt frânt de oboseală: în cămin e tot timpul agitație în timpul semestrului de iarnă și în spec. înaintea balului de 3 zile“.

15. Regiment de infanterie ai cărui membri proveneau din statul New York. A suferit pierderi grele în bătălia de la Ypres și în cea de pe Somme.

16. Închisoare de maximă siguranţă construită pe fluviul Hudson, în localitatea Ossining din statul New York, și inaugurată în 1826.

17. De fapt Regina Roșie, personajul lui Lewis Carroll, apare în Alice în Țara din Oglindă (1871). E o ființă rece și severă, înzestrată cu o logică implacabilă pe care, împreună cu omoloaga ei, Regina Albă (ambele fiind inspirate din piesele jocului de șah), încearcă s-o aplice asupra lui Alice.

18. În 1920 salariul mediu anual din S.U.A. era puțin peste o mie de dolari.

19. Ziare care apăreau în orașe din statul Ohio.

20. În 1920 și 1921 romanul de debut al lui Fitzgerald, Dincoace de Paradis, s-a vândut în aproape cincizeci de mii de exemplare, drept pentru care a fost considerat un imens succes.