Jack London, Love of Life and Other Stories

© 2015 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5556-4

ISBN PDF: 978-973-46-5557-1

ISBN print: 978-973-46-4497-1

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă: © Elena Simona Crăciun

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

JACK LONDON (John Griffith Chaney) s-a născut în ianuarie 1876, în San Francisco, California. Familia i s-a destrămat încă de timpuriu. Tatăl său, William Chaney, avocat, jurnalist şi astrolog, îşi neglijează soţia şi fiul, astfel că mama alege să se despartă de el şi să trăiască, împreună cu micul John, alături de un alt bărbat, John London, veteran al Războiului Civil. Cel care avea să fie mai tîrziu cunoscut drept Jack London a trebuit să muncească de mic: a vîndut scoici, a navigat în Pacific, a lucrat în mină şi într-o fabrică de conserve. Timpul liber şi-l petrecea neobosit prin librării, citind pe nerăsuflate romane sau cărţi de călătorie. La 17 ani, supravieţuieşte unui naufragiu şi, ajuns teafăr acasă, îi povesteşte mamei întîmplările prin care a trecut. Este îndemnat fără întîrziere să participe la un concurs literar, al cărui premiu I, de 25 de dolari, îl cîştigă fără efort, în faţa unor concurenţi de la universităţile Berkeley şi Stanford. La 22 de ani, London avea deja o bogată experienţă de viaţă (fusese pentru o scurtă perioadă student la Universitatea din California şi încercase să se îmbogăţească în Canada, în minele de aur din Yukon) şi, deşi nu avea încă un rost, era hotărît să îşi cîştige existenţa din scris. În 1899 a început să publice regulat povestiri în Overland Monthly. Această rutină l-a ajutat să se disciplineze şi, ca să-şi cizeleze stilul, îşi impune să scrie măcar 1.000 de cuvinte pe zi. Celebritatea o va cunoaşte abia în 1903, cînd va publica romanul Chemarea străbunilor. Tînăr încîntător, tot timpul vesel, perseverent şi curajos, întotdeauna dornic de aventură, Jack London crede cu tărie că succesul nu izvorăşte decît din muncă, astfel încît între anii 1900 şi 1916 publică peste 50 de titluri de proză şi nonficţiune, sute de povestiri şi o sumă impresionantă de articole. Cîteva dintre cărţile sale şi multe dintre povestiri au devenit celebre, iar unele titluri au fost traduse în peste 70 de limbi sau ecranizate cu succes. Printre cele mai citite se numără Chemarea străbunilor, Colţ-Alb, Lupul de mare, Martin Eden şi John Barleycorn. În 1916, la numai 40 de ani, Jack London moare la ferma sa din Glen Ellen.

Rebelul

„Acu’ mă scol şi plec la muncă,

Dă, Doamne, să nu greşesc încă,

Şi dacă pîn’ diseară mor,

Dă, Doamne, să muncesc cu spor.

Amin.“

— Johnny, de nu te scoli, nu capeţi n’ica de mîncare!

Ameninţarea nu avu nici un efect asupra băiatului. Se încăpăţîna să doarmă în continuare, luptîndu-se pentru uitarea somnului la fel cum un visător luptă pentru visul lui. Mîinile băiatului se încleştară alene, iar el începu să izbească spasmodic şi fără vlagă cu pumnii prin aer. Ţinta loviturilor era mama lui, dar ea se ferea, trădînd o pricepere îndelung exersată, şi în acelaşi timp îi scutura cu putere umărul.

— Lasă-mă-n pace!

A fost un ţipăt ce se iscase, înfundat, în adîncurile somnului, se înălţase cu repeziciune, ca un vaier, cu o agresivitate încrîncenată, după care se potolise şi se stinsese într-un scîncet nearticulat. A fost un ţipăt sălbatic, al unui suflet chinuit, încărcat de o durere şi un chin neţărmurite.

Însă ea nu-l luă în seamă. Era o femeie cu ochi trişti şi chip obosit şi se obişnuise cu însărcinarea aceasta, pe care o relua în fiecare zi a vieţii. Apucă de pătură şi încercă să o smulgă de pe pat, dar băiatul încetă să mai lovească cu pumnii şi se agăţă cu disperare de ea. Se făcu ghem la picioarele patului, rămînînd totuşi acoperit. Atunci ea încercă să tragă aşternutul pe podea. Băiatul i se împotrivi. Femeia îşi adună puterile. Greutatea ei o întrecea pe a lui, aşa că băiatul şi aşternutul cedară, iar cel dintîi se prinse instinctiv de celălalt, ca să se apere de frigul muşcător din încăpere, care îi lua trupul cu asalt.

Cum se balansă pe marginea patului, păru că o să se prăbuşească pe podea, cu capul înainte. Însă conştiinţa pîlpîi în el. Se îndreptă de spate şi, preţ de o clipă, rămase într-un echilibru precar. Apoi picioarele îi loviră podeaua. Chiar în clipa aceea, maică-sa îl apucă de umeri şi îl scutură. El izbi iarăşi cu pumnii, de data asta mai puternic şi mai ţintit, deschizînd în acelaşi timp şi ochii. Femeia îi dădu drumul. Se trezise.

— Bine, bine, bombăni el.

Ea apucă lampa şi ieşi cu paşi repezi, lăsîndu-l pe întuneric.

— O să-ţi taie din salar, îl avertiză ea din mers.

Pe băiat nu-l deranja întunericul. După ce se îmbrăcă, se duse în bucătărie. Avea un pas foarte greu pentru un băiat atît de zvelt şi de firav. Picioarele lui abia reuşeau să-şi tîrască propria greutate, ceea ce părea nefiresc, de vreme ce erau atît de slăbănoage. Trase un scaun cu fundul spart lîngă masă.

— Johnny! îl strigă repezit maică-sa.

El se ridică la fel de repezit de pe scaun şi, fără să scoată o vorbă, se duse la chiuvetă. Aceasta era slinoasă şi murdară. Din gaura de scurgere se ridica un miros greu. El nu-l luă în seamă. În mintea lui, faptul că o chiuvetă puţea era în natura lucrurilor, aşa cum tot în firescul lucrurilor era şi faptul că săpunul era mînjit de apa murdară de la vase şi abia dacă mai făcea spumă. Îşi împroşcă de cîteva ori obrajii cu apă de la robinet şi cu asta încheie. Nu se spălă pe dinţi. Adevărul e că nici nu văzuse vreodată o periuţă de dinţi şi nici nu ştia că pe lume există şi făpturi capabile de o asemenea prostie, cum e spălatul pe dinţi.

— Barem o dată-n zi te-ai putea spăla şi tu singur, nu să-ţi tot spun eu, se plînse maică-sa.

Ţinu cu mîna capacul stricat al ibricului, ca să poată turna cafea în două ceşti. El nu scoase nici o vorbă, pentru că acesta era un motiv permanent de ceartă între ei şi singurul lucru la care mama lui ţinea cu îndîrjire. Trebuia neapărat ca „barem“ o dată-n zi să se spele pe faţă. Se şterse cu un prosop soios, jilav, murdar şi zdrenţuit, care îi lăsă o grămadă de scame pe obraji.

— Măcar dacă n-am sta aşa de departe, zise ea cînd el se aşeză. Eu fac tot ce pot. Ştii şi tu asta. Dar un dolar mai puţin la chirie nu-i de colea, ş-aici avem şi mai mult loc. Ştii şi tu asta.

Băiatul abia dacă o asculta. Mai auzise lucrurile astea şi înainte – şi nu numai o dată. Gîndurile femeii erau destul de mărginite şi ea pomenea iar şi iar de greutăţile pe care le îndurau pentru că locuiau atît de departe de fabrică.

— Un dolar înseamnă mai mult de mîncare, comentă el grav. Dacă-i după mine, mai bine merg pe jos, ca s-avem mai mult de mîncare.

Mîncă în grabă, de-abia mestecînd pîinea şi ajutîndu-se de cafea ca să înghită dumicaţii aproape întregi. Lichidul acela fierbinte şi mîlos trecea drept cafea la ei. Iar Johnny chiar era de părere că e într-adevăr cafea – şi încă una excelentă. Era una dintre puţinele amăgiri pe care şi le păstrase. Nu băuse în viaţa lui cafea adevărată.

Pe lîngă pîine, mai era şi o bucăţică de carne rece de porc. Mama lui îi mai turnă o ceaşcă de cafea. Imediat ce termină de mîncat pîinea, el începu să se uite dacă nu cumva avea să mai primească. Femeia îi prinse privirea întrebătoare.

— Ei, Johnny, acu’ nu te-ntinde! comentă ea. Ţi-ai primit porţia. Fraţii şi surioarele tale-s mai mici decît tine.

Băiatul nu-i răspunse la dojană. Nu prea vorbea el cine ştie cît. Renunţă şi să mai arunce priviri lacome după mîncare. Ştia să îndure multe, cu o răbdare la fel de înfricoşătoare ca şi şcoala la care o învăţase. Îşi termină cafeaua, se şterse la gură cu dosul palmei şi dădu să se ridice de pe scaun.

— Stai aşa, zise repede femeia. Socot că n-o fi sfîrşitu’ lumii dacă-ţi mai tai o felie – una subţirică.

Se dovedi foarte iute de mînă, fiindcă, în timp ce dădea impresia că taie o felie de pîine pentru băiat, puse pîinea şi felia tăiată înapoi în ladă şi îi aşeză băiatului în faţă una dintre cele două felii tăiate pentru ea. Era convinsă că îl păcălise, însă el îi observase manevra. Cu toate astea, luă felia de pîine fără să-i pese. Se gîndea că mama lui oricum nu putea mînca cine ştie cît, cu toate bolile alea care o chinuiau.

Ea îl văzu cum mestecă pîinea goală, se întinse peste masă şi turnă cafeaua din ceaşca ei într-a lui.

— Nu ştiu cum, da’-n dimineaţa asta parcă nu-mi pică bine la stomac, îi explică ea.

Un şuierat prelung şi ascuţit, venit din depărtare, îi făcu pe amîndoi să sară în picioare. Femeia aruncă o privire la ceasul de tinichea de pe policioară. Acele lui arătau ora cinci şi jumătate. Restul muncitorilor din fabrică de-abia se trezeau din somn. Ea îşi aruncă un şal peste umeri şi îşi puse pe cap o pălărie veche, jerpelită şi informă.

— Trebuie s-o-ntindem, zise ea, micşorînd fitilul lămpii şi apoi stingînd-o dintr-o suflare.

Coborîră scările pe bîjbîite şi ieşiră din casă. Era senin şi frig, iar Johnny începu să tremure la primul contact cu aerul de afară. Lumina stelelor încă mai stăruia în înalt, iar oraşul era cufundat în întuneric. Johnny şi mama lui îşi tîrşîiau amîndoi picioarele în mers. Muşchii lor nu simţeau nici o nevoie să desprindă tălpile de pe pămînt.

După cincisprezece minute de linişte, mama lui o coti la dreapta.

— Să nu-ntîrzii, veni un ultim avertisment de-al ei din întunericul care o înghiţi.

El nu-i răspunse, ci continuă să meargă. În cartierul muncitoresc se deschideau pretutindeni uşi, iar în scurt timp băiatul deveni unul în plus în mulţimea de oameni ce înaintau prin întuneric. Cînd intră pe poarta fabricii, se auzi iar şuierul acela. Aruncă o privire spre răsărit. O umbră palidă de lumină începu să se strecoare la orizont, pe deasupra liniei zdrenţuite a acoperişurilor. Atît apucă el să vadă din ziua căreia îi întoarse spatele, alăturîndu-se echipei sale de muncitori. Îşi luă locul pe unul din şirurile lungi de maşini. În faţa lui, deasupra unei lăzi pline cu nişte mosoare mici, se roteau cu viteză nişte mosoare mai mari. Băiatul trebuia să înfăşoare pe ele firele de iută de pe mosoarele mici. Sarcina era simplă. Nu îi cerea altceva decît iuţeală de mînă. Mosoarele mici se goleau tare repede şi erau atît de multe mosoare mari care le goleau, încît n-avea timp să tîndălească.

Lucra mecanic. Cînd unul dintre mosoarele mici se golea, se folosea de mîna stîngă ca de o frînă, oprind mosorul cel mare, şi apuca în acelaşi timp capătul firului cu degetul mare şi arătătorul. Şi tot în acelaşi timp prindea cu mîna dreaptă capătul unui fir de la unul din mosoarele mici. Toate aceste acţiuni, în care îşi folosea amîndouă mîinile, le făcea simultan, cu repeziciune. Apoi urma un zvîcnet fulgerător al mîinilor, atunci cînd înnoda firele şi dădea drumul mosorului mare. Nu era mare brînză să înnozi firele. El chiar s-a lăudat odată că o poate face şi-n somn. Şi, ca s-o spunem drept, uneori chiar o făcea; trudea secole întregi într-o singură noapte, făcînd un şir nesfîrşit de noduri.

Unii băieţi mai trăgeau chiulul, mai pierdeau vremea şi lăsau maşinile să meargă în gol, fiindcă nu înlocuiau mosoarele mici atunci cînd se goleau. Dar acolo exista un supraveghetor care avea grijă ca aşa ceva să nu se întîmple. L-a prins pe vecinul lui Johnny cu şmecheria asta şi l-a plesnit peste urechi.

— Uită-te la Johnny… De ce nu eşti şi tu aşa? a întrebat furios supraveghetorul.

Mosoarele lui Johnny se învîrteau fără oprire, dar băiatul nu se bucură de laudele ocolite. Fusese o vreme cînd… dar asta odată, demult, foarte demult. Pe chipul lui apatic nu se citi nimic atunci cînd se auzi pomenit drept un exemplu de urmat. Era muncitorul perfect. O ştia. I se mai spusese asta – de mai multe ori. Era ceva banal şi, în plus, nici nu părea să mai aibă vreo importanţă pentru el. Se transformase din muncitorul perfect în maşina perfectă. Atunci, cînd ceva nu mergea bine, o păţea la fel cum o păţeau şi maşinile: din cauza defectelor materialului. Era puţin probabil ca el să facă vreo greşeală, la fel de puţin probabil cum ar fi ca o matriţă de cuie să scoată cuie cu defecte.

Şi nu era de mirare. De cînd se ştia, avusese tot timpul o legătură strînsă cu maşinăriile. Maşinile aproape că îi intraseră în sînge şi, oricum, venise pe lume în mijlocul lor. Cu doisprezece ani în urmă, chiar în fabrica aceea, în sala războaielor de ţesut, se stîrnise un uşor val de agitaţie. Mama lui Johnny leşinase. Au întins-o pe podea, printre maşinile huruitoare. Două femei mai în vîrstă au fost chemate de la războaiele lor. Le-a ajutat şi şeful de secţie. Şi, după cîteva minute, în sala războaielor se găsea cu un suflet mai mult decît intraseră pe uşile încăperii. Aşa a venit pe lume Johnny, care s-a născut cu urechile ciulite la zarva bubuitoare şi asurzitoare a războaielor de ţesut şi care a tras pentru prima dată în piept aerul acela cald şi umed, plin de scame. În prima lui zi de viaţă, tuşise ca să-şi cureţe plămînii de scame – şi de atunci încolo a tuşit mereu, din acelaşi motiv.

Băiatul de lîngă Johnny scîncea şi îşi trăgea nasul. Chipul i se schimonosise de ură la adresa supraveghetorului, care îl privea ameninţător de la distanţă, dar acum fiecare mosor rotitor era plin. Băiatul înjura din toţi bojocii înspre mosoarele ce i se roteau pe dinainte, dar vocea abia dacă i se auzea la doi metri de el, căci larma din sală o înăbuşea şi o înfrîna ca un zid.

Johnny nu băgă de seamă nimic din toate astea. Avea un fel al lui de-a se împăca cu cele din jur. În plus, repetiţia face lucrurile monotone, iar el mai văzuse de multe ori astfel de întîmplări. Să te iei la harţă cu un supraveghetor i se părea ceva la fel de inutil ca a înfrunta voinţa unei maşini. Maşinile erau făcute să funcţioneze într-un fel anume şi să îndeplinească nişte sarcini anume. Tot aşa şi cu supraveghetorul.

Dar la ora unsprezece, în sala fabricii se stîrni rumoare. Pe cine ştie ce căi tainice, agitaţia se răspîndi dintr-odată peste tot. Puştiul şchiop de un picior care lucra în faţa lui Johnny ţopăi în graba mare de-a lungul sălii pînă la un cărucior ce rămăsese gol. Se aruncă în el şi se ascunse acolo cu tot cu cîrje. Apăru administratorul filaturii, însoţit de un tînăr. Era bine îmbrăcat şi purta o cravată apretată – un domn, conform categorisirii pe care o făcea Johnny bărbaţilor, şi, de asemenea, un „inspector“.

Acesta străbătea sala şi îi scruta atent pe băieţi. Din cînd în cînd, se oprea şi punea întrebări. Cînd făcea asta, era nevoit să strige din rărunchi, iar în clipele acelea chipul i se contorsiona caraghios din pricina efortului de-a se face auzit. Ochiul lui ager observă maşina neocupată de lîngă cea a lui Johnny, dar nu zise nimic. Îl apucă pe Johnny de braţ, vrînd să-l îndepărteze cu un pas de maşină, însă îl eliberă imediat, exclamînd surprins.

— Cam slăbuţ, rîse temător administratorul.

— Piele şi os, veni răspunsul. Uită-te la picioarele astea. Băiatul are rahitism – în fază incipientă, dar are. Dacă nu-l dă gata mai întîi epilepsia, atunci o să-l termine tuberculoza.

Johnny asculta, dar nu înţelegea. Şi oricum, nici nu era interesat de nişte rele viitoare. Acum era ameninţat de un rău mai serios şi mai apropiat, anume, tocmai inspectorul.

— Ascultă, puştiule, vreau să-mi spui adevărul, zise – sau mai degrabă strigă – inspectorul, aplecîndu-se pînă lîngă urechea băiatului, ca să se facă auzit. Cîţi ani ai?

— Paisprezece, minţi Johnny şi spuse minciuna cu toată forţa pe care o avea în plămîni.

Minţi atît de tare, încît îl apucă o tuse seacă, persistentă, ce stîrni scamele pe care le adunase în plămîni toată dimineaţa.

— Arată cel puţin de şaisprezece, spuse administratorul.

— Sau de şaizeci, zise tăios inspectorul.

— Aşa a arătat dintotdeauna.

— De cît timp? întrebă repede inspectorul.

— De mulţi ani. Nu-mbătrîneşte nici un pic.

— Sau, îndrăznesc eu să zic, nu-ntinereşte. Presupun că a lucrat aici în toţi anii ăştia?

— Cînd da, cînd nu… dar asta a fost înainte să se introducă legea nouă, se grăbi să adauge administratorul.

Inspectorul arătă cu degetul spre maşina liberă de lîngă cea a lui Johnny, în care mosoarele pe jumătate pline se roteau nebuneşte.

— Merge în gol? întrebă el.

— Aşa se pare.

Administratorul îl chemă cu un gest pe supraveghetor şi îi strigă ceva în ureche, arătînd spre maşină.

— Merge în gol, îi explică el apoi inspectorului.

Cei doi au pornit mai departe, iar Johnny s-a întors la treaba lui, uşurat că fusese ocolit de rău. Însă băiatul fără un picior n-a avut norocul lui. Inspectorul cu privire ageră l-a apucat cu o mînă şi l-a scos din cărucior. Buzele îi tremurau şi chipul îi arăta ca al unei persoane asupra căreia se abătuse o nenorocire uriaşă şi ireparabilă. Supraveghetorul se arătă uluit, de parcă nu l-ar mai fi văzut în viaţa lui pe băiat, în vreme ce pe chipul administratorului se citea şocul şi dezgustul.

— Pe ăsta îl cunosc, spuse inspectorul. Are doisprezece ani. Anul ăsta l-am dat afară din trei fabrici. Patru, cu tot cu asta.

Se întoarse spre băiatul fără un picior:

— Ţi-ai dat cuvîntul de onoare că o să mergi la şcoală.

Băiatul fără picior izbucni în plîns.

— Vă rog, dom’ inspector! Ne-au murit doi copii mici şi sîntem săraci rău de tot!

— De ce tuşeşti aşa? îl chestionă inspectorul, de parcă l-ar fi acuzat de cine ştie ce încălcare a legii.

Băiatul îi răspunse, vrînd parcă să se dezvinovăţească:

— N-am n’ica. Numa’ c-am răcit niţel săptămîna trecută, domnu’ inspector, atîta tot.

Pînă la urmă, băiatul fără un picior părăsi încăperea împreună cu inspectorul, pe care îl însoţi, protestînd, şi administratorul îngrijorat. După aceea monotonia se instală iarăşi. Dimineaţa îndelungă şi după-amiaza încă şi mai lungă trecură şi ele şi se auzi şuieratul care anunţa sfîrşitul zilei de muncă. În acest răstimp, soarele străbătu cerul pe o scară aurită, inundă lumea cu căldura lui binecuvîntată, coborî şi apoi dispăru la apus, în dosul liniei zdrenţuite a acoperişurilor.

Cina era masa la care se aduna toată familia – singura masă la care Johnny îşi vedea fraţii şi surorile mai mici. Pentru băiat, cina asta avea ceva dintr-o înfruntare, pentru că el era foarte bătrîn, în vreme ce ei erau supărător de mici. Nu le răbda deloc felul zvăpăiat, mult prea copilăros, de a fi. Nu îl înţelegea. Propria-i copilărie era undeva, departe, în trecut. Semăna cu un bătrîn arţăgos, sîcîit de neastîmpărul celor tineri, care pentru el nu era altceva decît neghiobie. Îşi aţintea privirea mohorîtă asupra mîncării, alinîndu-se cu gîndul că în scurt timp vor fi şi ei nevoiţi să meargă la muncă. Asta o să le mai astîmpere zburdălnicia, o să-i potolească şi-o să-i facă mai demni – aşa ca el. Fiindcă, întocmai cum fac mereu fiinţele umane, Johnny făcuse din sine însuşi etalonul cu care măsura întreaga lume.

În timpul mesei, mama lui a explicat în fel şi chip, repetînd aceleaşi lucruri la nesfîrşit, că ea făcea tot ce putea, aşa că atunci cînd cina sărăcăcioasă a luat sfîrşit, iar Johnny şi-a împins scaunul în spate şi s-a ridicat, s-a simţit uşurat. A cumpănit o vreme dacă să se bage în pat sau să iasă din casă şi a ales a doua variantă. N-a mers prea departe. S-a aşezat pe marginea verandei, cu genunchii ridicaţi şi umerii lui slabi căzuţi în faţă, ţinîndu-şi coatele pe genunchi şi rezemîndu-şi bărbia în palme. Nu se gîndea la nimic cît stătea acolo. Doar se odihnea. Mintea îi era adormită. Fraţii şi surorile lui au ieşit şi ei şi s-au pornit să se joace, făcînd mare zarvă pe lîngă el. Un felinar electric de la colţul străzii le lumina zbenguiala. Johnny era morocănos şi arţăgos, iar cei mici o ştiau, dar pofta de aventură îi împingea să-l aţîţe. S-au prins de mîini, s-au oprit dinaintea lui şi, mişcîndu-şi trupurile în acelaşi ritm, i-au cîntat în nas un cîntecel bizar şi batjocoritor. La început, Johnny le-a aruncat nişte înjurături repezite – înjurături pe care le culesese din repertoriul feluriţilor supraveghetori. Dar cînd şi-a dat seama că o face degeaba şi şi-a amintit de demnitatea lui, a căzut iar într-o tăcere îndîrjită.

Fratele lui mai mic, Will, care tocmai ce împlinise zece ani, era şeful găştii. Johnny nu avea cine ştie ce porniri iubitoare faţă de el. Avusese parte de foarte devreme în viaţă de suficientă amărăciune, fiind mereu nevoit să-i accepte toanele şi să-i facă voile lui Will. Pentru el era un sentiment de netăgăduit că Will îi era teribil de îndatorat şi că nu-i arăta nici un fel de recunoştinţă. În acel trecut îndepărtat şi înceţoşat, cînd ar fi avut şi el timp să se joace, i se furase o bună bucată din timpul ăla, căci se văzuse silit să aibă grijă de Will. Pe vremea aceea Will era copil mic, iar mama lor – atunci, ca şi acum – îşi petrecea mai tot timpul în fabrică. Johnny fusese nevoit să devină un tată mai mic – tată şi mamă.

Din cîte se pare, Will profitase de faptul că i se făcuseră voile şi toanele. Era bine clădit, deşi cam din topor, la fel de înalt ca fratele lui mai mare şi ceva mai masiv decît el. Părea că vlaga din vinele unuia se scursese în trupul celuilalt. Şi la agerimea minţii erau la fel. Johnny era apatic, sastisit, lipsit de vlagă, în vreme ce fratele lui părea să dea pe dinafară de atîta energie şi agitaţie.

Cîntecelul acela batjocoritor se auzea din ce în ce mai tare. Will se aplecă ţopăind peste fratele lui scoţînd limba la el. Braţul stîng al lui Johnny zvîcni şi îl prinse pe Will de după gît. În aceeaşi clipă, Johnny îşi plesni scurt fratele în nas cu pumnul lui osos. Era un pumn jalnic de descărnat, dar suficient de rapid ca să rănească, după cum o arătă scîncetul de durere pe care îl iscă. Ceilalţi copii începură să ţipe speriaţi, iar Jennie, sora lui Johnny, dădu fuga în casă.

Johnny îl îmbrînci pe Will, pocnindu-l cu sălbăticie la ţurloaie, apoi se repezi la el şi îl trînti cu nasul drept în ţărînă. Şi nici că-i mai dădu drumul pînă nu-i împinse de cîteva ori faţa în praf. Apoi apăru mama lor, într-un vîrtej anemic de mînie şi îngrijorare maternă.

— De ce nu mă lasă-n pace? răspunse Johnny la mustrarea ei. Nu vede că-s obosit?

— Îs tot aşa de mare ca şi tine! zbieră furios Will din braţele femeii, cu faţa mînjită toată cu lacrimi, noroi şi sînge. Îs tot aşa de mare ca şi tine şi-o să mă fac şi mai mare. Şi-atunci o să ţi-o coc eu, să vezi de nu!

— Dacă tot eşti aşa mare, ar trebui să mergi la muncă! mîrîi Johnny. Ăsta-i necazul cu tine. Ar trebui să mergi la muncă. Şi dacă maică-ta ar vrea, te-ar şi trimite la muncă.

— Da’ încă-i prea mic, protestă femeia. Nu-i decît un băieţel.

— Eu eram mai mic ca el cînd am început să lucrez.

Johnny tocmai se pregătea să spună mai multe despre nedreptatea care simţea că i se face, dar închise gura brusc, cu un clănţănit. Se răsuci pe călcîie cu un aer mohorît, intră agale în casă şi se vîrî în pat. Uşa camerei lui rămase deschisă, ca să lase să intre căldura din bucătărie. Pe cînd se dezbrăca în penumbră, o auzi pe mama lui stînd de vorbă cu o vecină care trecuse pe la ei. Maică-sa plîngea, iar vorbele îi erau întrerupte de smiorcăieli anemice.

— Nu pot pricepe ce l-a apucat pe Johnny, o auzi el că spune. Altădată nu era aşa. Era cuminte ca un îngeraş… Altfel, îi băiat bun, se grăbi tot ea să-l apere. Trudeşte din răsputeri şi-a început să meargă la muncă de cînd era foarte mic. Dar nu-s eu de vină. Eu ştiu c-am făcut tot ce mi-a stat în puteri.

Din bucătărie se auziră iar smiorcăieli, iar Johnny murmură ca pentru sine cînd închise ochii:

— Păi, da, vezi bine că trudesc din răsputeri.

A doua zi, dis-de-dimineaţă, maică-sa îl smulse iarăşi din braţele somnului. Apoi urmară micul dejun sărăcăcios, drumul prin întuneric şi umbra palidă a zorilor peste acoperişurile caselor, căreia băiatul îi întoarse spatele cînd intră pe poarta fabricii. Începea o nouă zi din şirul nesfîrşit al zilelor şi toate zilele erau la fel.

Şi totuşi, viaţa lui cunoscuse şi schimbări: atunci cînd se muta de la o slujbă la alta sau atunci cînd se îmbolnăvea. La şase ani le fusese şi tată, şi mamă lui Will şi celorlalţi copii mai mici. La şapte ani intrase în fabrică, la umplut mosoare. Cînd făcuse opt ani, îşi găsise de lucru în altă fabrică. Noua slujbă era de o uşurinţă încîntătoare. Nu trebuia să facă altceva decît să stea cu un băţ scurt în mînă şi să dirijeze un val de stofă care curgea prin dreptul lui. Valul acesta de stofă ieşea din gura unei maşinării, trecea peste o rolă fierbinte şi îşi continua drumul altundeva. Însă el stătea întotdeauna în acelaşi loc, departe de lumina zilei, cu o lampă cu gaz arzînd deasupra lui, făcînd el însuşi parte din maşinărie.

La slujba asta a fost foarte fericit, în ciuda căldurii umede, fiindcă era încă tînăr şi mai avea vise şi iluzii. Şi ce vise minunate avea pe cînd veghea valul de stofă curgînd la nesfîrşit! Singura problemă era că munca nu-i cerea nici un fel de efort, nici o strădanie a minţii, aşa că începu să viseze din ce în ce mai puţin, iar mintea îi amorţi şi i se moleşi. Dar oricum, cîştiga doi dolari pe săptămînă, iar aceşti doi dolari însemnau diferenţa dintre foame cruntă şi subnutriţie cronică.

Dar la nouă ani îşi pierdu slujba. Din pricina pojarului. După ce îi trecu boala, îşi găsi de lucru într-o fabrică de sticlă. Se plătea mai bine şi munca cerea îndemînare. Era plătit în funcţie de cît lucra şi, cu cît era mai priceput, cu atît salariul era mai mare. Aici era motivat. Şi, fiind motivat, deveni un muncitor extraordinar de bun.

Munca era simplă: trebuia să lege dopuri de sticlă de nişte sticle micuţe. Avea mereu un colac de sfoară la brîu. Ţinea sticlele între genunchi, ca să poată lucra cu amîndouă mîinile. Cum stătea ghemuit astfel, aplecat peste genunchi, umerii lui înguşti se cocîrjau, iar pieptul îi stătea turtit vreme de zece ore pe zi. Asta nu-i făcea deloc bine la plămîni, dar băiatul lega şi cîte trei mii şase sute de sticle pe zi.

Administratorul fabricii se mîndrea foarte tare cu el şi aducea vizitatori ca să-l vadă. În zece ore, prin mîinile lui treceau trei mii şase sute de sticle. Asta însemna că atinsese perfecţiunea unei maşinării. Eliminase toate gesturile nefolositoare. Fiecare mişcare a braţelor lui slabe, fiecare zvîcnire a muşchilor de la degetele sale subţiri erau rapide şi precise. Lucra foarte tensionat, ceea ce îl făcu să devină nervos. Noaptea, muşchii îi zvîcneau în somn, iar ziua nu mai reuşea să se destindă şi să se odihnească. Rămînea încordat, iar muşchii continuau să-i zvîcnească. Mai mult, se îngălbeni la faţă, iar tusea cronică i se agravă. Apoi plămînii slăbiţi dinăuntrul pieptului său turtit fură cuprinşi de pneumonie şi băiatul rămase fără slujba de la fabrica de sticlă. Acum se văzu silit să se întoarcă la fabrica de iută, unde începuse să lucreze la înfăşurat de mosoare. Însă aici urma să fie promovat. Era un muncitor bun. Mai întîi avea să fie trimis la apretat, iar după aceea urma să ajungă în sala războaielor de ţesut. De aici încolo, nu mai urma nimic altceva în afară de creşterea eficienţei.

Maşinile mergeau mai repede decît atunci cînd lucrase el prima dată aici, în vreme ce mintea lui mergea mai încet. De-acum nu mai visa la nimic, deşi în anii dinainte fusese plin de visuri. Cîndva se îndrăgostise. Asta se întîmpla pe vremea cînd începuse să dirijeze stofa peste rola aceea fierbinte, şi cea pe care o iubea era fiica administratorului fabricii. Ea era mult mai în vîrstă decît el, deja o tînără femeie, iar el o văzuse de la distanţă şi doar de vreo şase dăţi amărîte. Dar asta n-avea a face. Johnny închipuia pe întinderea valului de stofă ce curgea pe dinaintea lui imagini dintr-un viitor strălucit, în care el făcea minuni la muncă, inventa maşinării miraculoase, ajungea la conducerea fabricii, iar în cele din urmă o lua pe tînără în braţe şi o săruta demn pe frunte.

Însă asta se întîmplase cu mult timp în urmă, înainte ca el să îmbătrînească şi să ajungă prea obosit ca să mai iubească. Şi-apoi fata se măritase şi plecase, iar mintea lui căzuse iar în amorţire. Fusese totuşi o experienţă încîntătoare, şi Johnny obişnuia să îşi amintească adesea de ea, aşa cum alţi bărbaţi şi femei îşi amintesc de vremurile cînd credeau în zîne. El nu crezuse niciodată în zîne şi nici în Moş Crăciun, însă crezuse fără reţineri în viitorul luminos pe care imaginaţia lui îl modelase în valul de stofă aburindă.

Se maturizase de foarte devreme. Adolescenţa lui a început la şapte ani, cînd şi-a cîştigat primele salarii. Înăuntrul lui s-a furişat un oarecare sentiment de independenţă, iar raporturile dintre el şi mama lui s-au schimbat. De vreme ce cîştiga bani şi punea pîine pe masă, avînd de-acum şi el un rost pe lume, cumva devenise mai degrabă un egal al ei. Bărbăţia, bărbăţia deplină, venise cînd avea unsprezece ani şi ajunsese să lucreze vreme de şase luni în schimbul de noapte. Nici un copil care lucrează în schimbul de noapte nu rămîne copil.

În viaţa lui se mai petrecuseră cîteva momente extraordinare. Unul dintre ele avusese loc atunci cînd maică-sa cumpărase nişte prune uscate de California. Altele două, în cele două dăţi cînd ea le făcuse şarlotă cu ouă. Astea fuseseră importante. Şi le amintea cu drag. Şi la vremea aceea, maică-sa îi pomenise de o prăjitură minunată pe care voia s-o facă odată: „insula plutitoare“, aşa-i zisese ea, „care-i mai bună ca şarlota“. Ani în şir aşteptase ziua în care o să se aşeze la masă şi o să aibă în faţă insula plutitoare, pînă cînd, în cele din urmă, alungă acest gînd pe tărîmul ideilor irealizabile.

Odată, a găsit pe trotuar un sfert de dolar de argint. Şi acesta a fost un moment extraordinar din viaţa lui – şi, pe deasupra, unul tragic. Încă din clipa cînd ochii i-au zărit lucirea argintului, chiar înainte de a culege banul de pe jos, a ştiut ce trebuia să facă. Ca întotdeauna, acasă nu aveau destulă mîncare, aşa că acolo trebuia să-l ducă, cum făcea în fiecare sîmbătă seara cu salariul. Era clar că asta se cuvenea să facă acum, numai că el nu cheltuise niciodată nimic din banii lui şi avea o poftă teribilă de dulciuri. Tînjea după dulciuri şi nu avea parte de ele decît din an în Paşte.

N-a încercat să se amăgească singur. Ştia că păcătuieşte şi a comis păcatul de bunăvoie, desfătîndu-se cu dulciuri de cincisprezece cenţi. Ceilalţi zece cenţi i-a pus deoparte, ca să se destrăbăleze altădată, dar, cum nu era obişnuit să poarte bani la el, i-a pierdut. Asta s-a întîmplat în vreme ce era copleşit de mustrări de conştiinţă şi i s-a părut că ar fi fost o pedeapsă divină. Avea sentimentul înfricoşător că un Dumnezeu crunt şi mînios îl urmăreşte îndeaproape. Dumnezeu îl văzuse şi Dumnezeu îl pedepsise fără zăbavă, împiedicîndu-l să profite din plin de păcatul lui.

Cînd privea în urmă, memoria lui vedea întotdeauna în întîmplarea aceea cea mai urîtă faptă din viaţa lui, şi de fiecare dată cînd îşi amintea de ea, conştiinţa i se trezea şi îl mai mustra o dată. Era secretul lui ruşinos. Şi, din pricină că era aşa cum era şi crescuse cum crescuse, îşi amintea cu regret de ce făcuse. Era nemulţumit de felul în care cheltuise sfertul acela de dolar. L-ar fi putut investi mai chibzuit sau, dacă ar fi avut cunoştinţă dinainte de graba Domnului, i-ar fi luat-o înainte şi-ar fi cheltuit toţi banii deodată. În mintea lui, cheltuia de o mie de ori sfertul de dolar şi de fiecare dată o făcea mai cu folos.

Şi mai avea o amintire din trecut, una palidă şi înceţoşată, dar întipărită pentru totdeauna în sufletul lui de loviturile picioarelor grosolane ale tatălui său. Era mai mult un coşmar decît o imagine rememorată a ceva concret – mai degrabă un fel de amintire ancestrală a bărbatului, care îl făcea să viseze că se prăbuşeşte şi care îşi avea sursa la rădăcina originilor sale.

Amintirea aceasta nu-i răsărea niciodată în minte pe timpul zilei, cînd era complet treaz. Îi apărea noaptea, în pat, atunci cînd conştiinţa lui amorţea şi se cufunda în somn. Şi de fiecare dată îl făcea să se trezească speriat şi agitat şi, preţ de o clipă, la început, cînd i se făcea rău, trăia cu impresia că stă întins pe jos, la picioarele patului. În pat se zăreau siluetele neclare ale tatălui şi mamei lui. Nu vedea niciodată cum arată taică-său. Nu-şi amintea decît un singur lucru despre el, şi anume că avea picioare grosolane şi nemiloase.

Amintirile de la începutul vieţii îi stăruiau în minte, dar nu şi cele mai recente. Toate zilele erau la fel. Ieri sau anul trecut erau totuna cu acum o mie de ani – sau acum un minut. Niciodată nu se întîmpla nimic. Nu apărea nici un eveniment care să marcheze trecerea timpului. Timpul nu trecea. Stătea întotdeauna pe loc. Doar maşinăriile acelea rotitoare mergeau, dar nici ele nu mergeau nicăieri, în ciuda faptului că mergeau tot mai repede.

* * *

Cînd a împlinit paisprezece ani, a început să lucreze la apretat. A fost un eveniment colosal. În sfîrşit se întîmpla ceva ce putea fi ţinut minte, în afară de somnul de peste noapte sau salariul săptămînal. Însemna începutul unei noi ere. Însemna o olimpiadă a maşinii, o întîmplare la care se putea raporta. Pe buzele lui apăreau adesea vorbe precum „cînd am început să lucrez la apretat“ sau „înainte“ sau „după ce am început să lucrez la apretat“.

A şaisprezecea aniversare şi-a sărbătorit-o mutîndu-se în sala războaielor, unde a luat în primire un război de ţesut. Era iarăşi motivat, pentru că era plătit în funcţie de cît lucra. Şi era foarte bun, pentru că fabricile unde lucrase modelaseră aluatul din care era făcut, transformîndu-l într-o maşinărie perfectă. După trei luni, manevra două războaie de ţesut, apoi, ceva mai tîrziu, trei şi chiar patru.

La sfîrşitul celui de-al doilea an la secţia războaielor făcea mai mulţi metri de material decît orice alt ţesător şi de două ori mai mulţi decît lucrătorii mai puţin îndemînatici. Iar acasă, lucrurile se îmbunătăţeau pe măsură ce el ajungea să cîştige din ce în ce mai mulţi bani. Dar asta nu însemna că salariile lui tot mai mari le întreceau nevoile. Copiii creşteau. Mîncau mai mult. Şi mergeau la şcoală, iar manualele costau bani. Şi, nu se ştie cum, cu cît lucra el mai mult, cu atît mai mult creşteau şi preţurile lucrurilor. Pînă şi chiria li se mărise, cu toate că locuinţa lor prăpădită era acum şi mai prăpădită.

Johnny mai crescuse, dar acum, tocmai fiindcă era mai înalt, părea mai slab ca niciodată. Era şi mai nervos. Odată cu nervii, îi sporiseră şi arţagul şi morocănoşia. Copiii învăţaseră în mai multe rînduri, pe pielea lor, că era mai bine să nu-i iasă în cale. Maică-sa îl respecta pentru banii pe care îi aducea în casă, dar în respectul ei se ghicea şi un fel de teamă.

Johnny nu avea parte de nici o bucurie în viaţă. Nu vedea niciodată cum trec zilele. Noaptea se adîncea într-un somn în care zvîcnea nervos fără s-o ştie. În restul timpului lucra, iar conştiinţa lui era conştiinţa unei maşini. În afară de asta, mintea îi era goală. Nu avea nici un ideal, ci doar o singură amăgire: că bea o cafea excelentă. Era un animal de povară. Nu mai avea nici un fel de viaţă spirituală. Şi totuşi, undeva, în străfundurile uitate ale minţii lui, fără ca el să-şi dea seama, fiecare ceas de trudă, fiecare mişcare a mîinilor, fiecare zvîcnire a muşchilor erau cîntărite, prefirate, şi tot acolo se pregătea o întorsătură a lucrurilor care avea să îl uluiască şi să-i dea tot micul univers peste cap.

Într-o seară, primăvara tîrziu, s-a întors de la slujbă cuprins de o oboseală neobişnuită. În aer plutea o stare de aşteptare acută, dar el nu băgă de seamă, ci se aşeză la masă. Îşi luă cina într-o tăcere posomorîtă, înghiţind mecanic tot ce i se punea în faţă. Copiii exclamau „Mi-amm!“ şi „Ah!“ şi plescăiau tot timpul. Dar el rămase surd la toate astea.

— Ai habar ce mînci? îl întrebă în cele din urmă, disperată, maică-sa.

Johnny se uită absent la farfuria din faţa lui, apoi, la fel de absent, la ea.

— Insula plutitoare! îl anunţă triumfătoare femeia.

— A! zise Johnny.

— Insula plutitoare! exclamară copiii în cor.

— A! zise el.

După ce mai luă vreo două-trei guri, adăugă:

— Cre’ că-n seara asta nu-s prea flămînd.

Lăsă lingura din mînă, îşi împinse scaunul în spate şi se ridică de la masă, stors de puteri.

— Şi cre’ că mă duc să mă culc.

Cît străbătu bucătăria, îşi tîrî picioarele pe podea mai greoi decît de obicei. Dezbrăcatul fu o trudă titanică, o inutilitate monstruoasă, şi cînd se strecură în pat, cu un pantof rămas în picior, băiatul scînci uşor. Îşi dădu seama că înăuntrul capului său se ridică, se umflă ceva care îi înceţoşează şi-i buimăceşte creierul. Degetele firave şi le simţea groase cît încheietura, iar vîrfurile lor, aflate undeva departe, erau cuprinse de aceeaşi înceţoşare şi buimăceală. Spinarea îl durea de nu mai putea. Îl dureau toate oasele. Îl dureau toate. Iar în capul lui se porni şuieratul, bocănitul, duruitul şi vuietul a un milion de războaie de ţesut. Întreg spaţiul se umplea cu suveici zburătoare. Ţîşneau încolo şi-ncoace, desenînd trasee complicate printre stele. El însuşi lucra la o mie de războaie, ele mergeau din ce în ce mai grăbite, tot mai repede şi mai repede, timp în care creierul lui se deşira şi el tot mai repede, transformîndu-se în firul care alimenta miile de suveici zburătoare.

În dimineaţa următoare nu s-a dus la muncă. Era prea ocupat cu cele o mie de războaie care ţeseau teribil înăuntrul capului său. Mama lui a plecat la lucru, dar înainte de asta a chemat medicul. Acesta i-a spus că era o criză violentă de gripă spaniolă. Jennie a făcut pe asistenta şi i-a urmat instrucţiunile.

Criza s-a dovedit a fi chiar foarte violentă. A durat o săptămînă pînă ce Johnny a fost în stare să se îmbrace şi să umble clătinîndu-se prin cameră. Doctorul a zis că peste încă o săptămînă o să se poată întoarce la lucru. Duminică după-amiaza, în prima lui zi de convalescenţă, şeful de secţie de la războaie a trecut să-l vadă. Cel mai bun ţesător din secţie, i-a spus el mamei lui Johnny. I-am păstrat slujba. Poate să se întoarcă la lucru de luni într-o săptămînă.

— De ce nu-i mulţămeşti, Johhny? întrebă îngrijorată maică-sa.

Apoi îi explică oaspetelui, parcă cerîndu-şi iertare: A fost aşa de bolnav, că nici acu’ nu-i în apele lui.

Johnny stătea ghemuit şi cu privirea încrîncenată aţintită în podea. A rămas în aceeaşi poziţie multă vreme după ce a plecat şeful de secţie. Afară era cald, iar după-amiază s-a aşezat pe verandă. Cînd şi cînd, i se mişcau buzele. Părea pierdut în cine ştie ce socoteli fără capăt.

În dimineaţa următoare, după ce afară s-a încălzit, s-a dus şi s-a aşezat iar pe marginea verandei. De data asta îşi luase cu el un creion şi o foaie de hîrtie, ca să-şi poată continua socotelile, şi s-a apucat să calculeze chinuit, cu o încrîncenare uluitoare.

— Ce vine după milioane? a întrebat el la prînz, cînd Will s-a întors acasă de la şcoală. Şi cum lucrezi cu astea?

În după-amiaza aceea şi-a terminat treaba. Şi, în fiecare zi, dar de-acum fără hîrtie şi creion, venea să se aşeze pe verandă. Era complet captivat de singurul copac care creştea pe partea cealaltă a străzii. Îl privea ore în şir şi se arăta neobişnuit de interesat atunci cînd vîntul îi clătina crengile şi îi agita frunzele. În decursul întregii săptămîni, a părut cufundat într-o măreaţă comuniune cu sine însuşi. Duminică, pe cînd şedea pe marginea verandei, a rîs tare de cîteva ori, spre îngrijorarea mamei lui, care nu-l mai auzise rîzînd de ani buni.

A doua zi dimineaţa, în întunericul de dinainte de zori, a venit la el la pat ca să-l trezească. Johnny dormise din plin toată săptămîna şi s-a trezit cu uşurinţă. Nu s-a opus şi nici nu a încercat să se agaţe de cuverturi atunci cînd femeia le-a smuls de pe el. Zăcea aşa, liniştit, şi a spus la fel de liniştit:

— N-are nici un rost, mămică.

— O să întîrzii, i-a zis femeia, căreia i se păru că e încă buimac de somn.

— M-am trezit, mămică, şi-ţi zic că n-are nici un rost. Ascultă-mă, e mai bine să mă laşi în pace. N-am de gînd să mă scol.

— Da’ rămîi fără serviciu! a ţipat ea.

— N-am de gînd să mă scol, a repetat el cu o voce ciudată, seacă.

În dimineaţa aceea, nici femeia n-a mers la muncă. Boala asta era mai rea decît orice boală de care auzise ea vreodată. Înţelegea ce înseamnă febra şi delirul, dar asta era nebunie curată. L-a învelit pe băiat în cuverturi şi a trimis-o pe Jennie după doctor.

Cînd omul a venit, Johnny dormea tihnit. S-a trezit la fel de tihnit şi l-a lăsat pe medic să-i ia pulsul.

— Nu e nimic în neregulă cu el, îi informă medicul. Anemie acută, atîta tot. N-are pic de carne pe el.

— Dar aşa a fost mereu, sări să explice mama lui.

— Ei, mămică, du-te acu’ şi lasă-mă să-mi termin somnul.

Johnny vorbi pe un ton alintat şi liniştit, apoi se rostogoli pe o parte, la fel de alintat şi de liniştit, şi adormi.

Se trezi la zece şi se îmbrăcă. Se duse în bucătărie, unde dădu peste mama lui, care avea întipărită pe chip o expresie înfricoşată.

— Eu plec, mămică, şi vreau să-mi iau rămas-bun, o anunţă el.

Femeia îşi acoperi faţa cu şorţul de bucătărie, se prăbuşi dintr-odată pe un scaun şi începu să bocească. Băiatul aşteptă răbdător.

— Barem dac-aş fi ştiut şi eu! hohoti ea.

În cele din urmă, femeia lăsă şorţul şi îl întrebă:

— Unde?

Se uită la el îndelung, cu o figură uluită, pe care nu se citea prea multă curiozitate.

— Nu ştiu. Unde-o fi.

Cînd Johnny spuse asta, văzu în minte imaginea limpede, de o strălucire orbitoare, a copacului de peste drum. Părea să i se fi strecurat pur şi simplu sub pleoape, aşa că o putea vedea oricînd dorea.

— Şi serviciul tău? bîigui femeia tremurînd.

— N-o să mai lucrez în viaţa mea.

— Doamne, Johnny, nu zice aşa ceva! se văită ea.

Spusele lui i se păreau o blasfemie şi au şocat-o de parcă tocmai şi-ar fi auzit copilul spunînd că nu crede că Dumnezeu există.

— Da’, spune acu’, ce te-a apucat? ceru ea să ştie, încercînd fără succes să pară autoritară.

— Socoteli, îi răspunse el. Atîta tot. Socoteli. Săptămîna asta am făcut o groază de socoteli şi mi-a ieşit nişte rezultate de m-a năucit.

— Nu pricep ce-are a face, pufni femeia.

Johnny îi zîmbi îngăduitor, iar femeia rămase şocată cînd îşi dădu seama că arţagul şi morocănoşia lui dispăruseră de-a binelea.

— Hai că-ţi explic, zise băiatul. Îs rupt de obosit. Ce mă oboseşte. Mişcările. Mă mişc din clipa cînd m-am născut. M-am săturat să mă tot mişc şi n-am de gînd să mai fac aşa ceva. Ţi-aduci aminte cînd lucram la fabrica de sticlă? Făceam trei mii şase sute de bucăţi pe zi. Acu’, dacă stau să socotesc, am făcut zece mişcări diferite la fiecare sticlă. Asta-nseamnă treizeci şi şase de mii de mişcări pe zi. La zece zile, trei sute şaizeci de mii de mişcări pe zi. La o lună, un milion optzeci de mii de mişcări. Hai să lăsăm la o parte alea optzeci de mii – şi băiatul spuse asta cu mărinimia plină de sine a unui filantrop – şi tot rămîn un milion de mişcări pe lună, adică douăşpe milioane pe an. La covoare tre’ să fac de două ori mai multe mişcări. Asta-nseamnă douăş’cinci de milioane de mişcări pe an şi mi se pare că mă tot mişc în felul ăsta de vreun milion de ani.

Băiatul continuă: Şi, uite, săptămîna asta nu m-am clintit din loc. N-am făcut nici o mişcare ceasuri întregi. Şi să ştii că-i tare bine să stai aşa aici cu ceasurile şi să nu faci n’ica. Pînă acu’ n-am fost nicicînd fericit. N-am avut nicicînd vreme d-aşa ceva. Tot timpul m-am mişcat. Aşa n-ai cum să fii fericit. Şi n-am de gînd să mai fac vreodată treaba asta. Am de gînd să plec, să plec şi să mă odihnesc, să mă odihnesc şi dup-aia să mă odihnesc iar.

— Da’ ce-o să se aleagă de Will şi de copii? întrebă disperată femeia.

— Ei, asta-i problema, Will şi copiii, repetă el.

Dar în glasul lui nu se simţea pic de amărăciune. Ştia de multă vreme ce ambiţii avea maică-sa cu fratele lui mai mic, dar de-acum gîndul ăsta nu-l mai rîcîia. Nimic nu mai conta. Nici măcar asta.

— Mămică, ştiu ce planuri ţi-ai făcut cu Will. Să-l ţii în şcoală şi să-l faci contabil. Da’ n-are nici un rost, fin’că eu am terminat-o. Trebuie să se ducă la muncă.

— Şi asta după ce te-am crescut aşa cum te-am crescut! hohoti femeia.

Vru să-şi ascundă iar faţa în şorţ, dar se răzgîndi.

— Nu m-ai crescut deloc, îi răspunse el cu o blîndeţe tristă. M-am crescut singur – şi l-am crescut şi pe Will. E mai mare ca mine, mai voinic şi mai înalt. Mă gîndesc că eu n-am avut destul de mîncare cînd am fost mic. Dup-aia, cînd a venit el pe lume şi eu eram tot copil, m-am dus la lucru ş-am adus bani de mîncare şi pentru el. Da’ acu’ gata. Will poa’ să se ducă la lucru, aşa ca mine, sau, dacă nu, poa’ să se ducă şi dracului. Oricum, mie nu-mi pasă. Am obosit. Acuma plec. Nu vrei să-ţi iei rămas-bun?

Femeia nu-i răspunse. Şorţul îi acoperi iarăşi faţa, iar ea începu să plîngă. Băiatul se opri o clipă în prag.

— Îs sigură c-am făcut tot ce mi-a stat în puteri, hohoti ea.

Băiatul ieşi din casă şi o porni pe stradă. La vederea copacului aceluia singuratic, pe chip îi răsări o încîntare vagă. „Numa’ să nu mai fac nimic“, îşi zise el cu jumătate de glas şi cu o voce cîntată. Se uită cu nesaţ la cer, dar strălucirea soarelui îl buimăci şi îl orbi.

Avea cale lungă de mers şi nu merse prea repede. Trecu pe lîngă fabrica de iută. La urechi îi ajunse vuietul înfundat din sala războaielor şi băiatul zîmbi. Zîmbetul îi era blînd şi liniştit. Nu ura pe nimeni – nici măcar maşinăriile care bocăneau şi huruiau. Nu simţea nici un pic de amărăciune şi nici altceva în afară de o poftă nemăsurată de odihnă.

Pe măsură ce se apropia de zona rurală, casele şi fabricile s-au rărit, iar terenurile pustii s-au îndesit. Într-un tîrziu, lăsă oraşul în urmă şi o apucă pe o uliţă înfrunzită ce se întindea de-a lungul liniei de cale ferată. Nu mergea ca un om. Nu arăta ca un om. Era o caricatură a unei fiinţe umane, o făptură încovoiată, pitică şi informă, care se bălăngănea ca o maimuţă bolnavă, grotescă şi respingătoare, cu braţele atîrnîndu-i fără vlagă, cu umerii aplecaţi şi cu pieptul turtit.

Trecu pe lîngă o haltă de tren şi se întinse pe iarbă sub un copac. Zăcu acolo toată după-amiaza. Cîteodată aţipea, iar muşchii îi zvîcneau în somn. Cînd era treaz, stătea aşa, întins, fără să se mişte, şi se uita la păsări sau ridica privirea spre cerul ce se zărea printre crengile copacului de deasupra. O dată sau de două ori rîse tare, dar fără nici o legătură cu ceea ce văzuse ori simţise.

Odată cu căderea serii, la primele umbre ale nopţii, un tren de marfă intră huruind în gară. Cît timp locomotiva schimbă nişte vagoane pe o linie moartă, Johnny se strecură lîngă tren. Deschise oblonul lateral al unui vagon de marfă gol şi se căţără agale, cu stîngăcie, în el. Apoi trase oblonul. Locomotiva şuieră. Johnny stătea întins pe jos şi zîmbea în întuneric.