Magda Cârneci

FEM

I

Prefaţă de Simona Sora

Editura Cartea Românească
2011

© 2011 by Editura POLIROM

www.cartearomaneasca.ro

Editura CARTEA ROMÂNEASCĂ

Bucureşti, Calea Victoriei nr. 115, sect. I

ISBN print: 978-973-23-2924-5

ISBN ePub: 978-973-46-2623-6

ISBN PDF: 978-973-46-2624-3

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepseşte penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Epifanii

Pentru un scriitor care îşi (tran)scrie biografia spirituală, poezia e una dintre puţinele opţiuni posibile. Pentru poeta Magda Cârneci, biografia spirituală intitulată FEM – intens-personală şi generos-generică, scrisă în peste zece ani, cu nenumărate variante şi presărată, în diverse forme, în toată opera sa de pînă acum – a luat forma prozei. O proză poetică, aşa cum e adevărata proză, adică o scriitură de sine (ca un altul) exactă, vizionară, iradiantă. E o formă de curaj ce trebuie înţeleasă ca o necesitate. Căci dacă în poemele din Hipermateria (1989) realitatea „hiperfizică“ era privită în faţă pînă la halucinaţie, dacă în O tăcere asurzitoare (1985) o voce profetică clama „precizia iluminării“, dacă în Haosmos (1992) se trasau jaloanele unei „înaintări iniţiatice“, FEM e cartea cărţilor de pînă acum ale scriitoarei, în egală măsură o carte a iluminării şi una a revelaţiei realului.

Scrisă ca o lungă scrisoare adresată unui bărbat cîndva iubit, FEM e o biografie a sinelui trezit la „adevărata viaţă“, dar şi istoria epică a (re)conectării la principiul feminin al vieţii, a contopirii cu Mama (prin ea, cu zeiţa-mamă şi cu toate mamele – Gea, Isis, Belthis), cu acea structură psihică arhetipală ce marchează radical viaţa inconştientă a oricărei fiinţe. Povestitoarea care-şi împărtăşeşte viaţa intim-spirituală – printr-o amănunţită anamneză jungiană ce va face deliciul cunoscătorilor – este însă cineva care a învăţat din lungul traseu către sine una dintre cele mai importante lecţii ale aventurii spirituale: unitatea de fond a tuturor lucrurilor, non-dualitatea, faptul că sîntem una femei şi bărbaţi, sfinte şi „borfete“, eroi ai iluminării şi cyberborgi conectaţi la TV. De aceea biografia sa spirituală – specie complicată, căci retrasează căi unice şi povesteşte aventuri interioare de dincoace de limbaj – este o povestire directă şi palpitantă a corpului de carne, dar şi a corpului de lumină, a iubirii (pentru El, acel ex-„Dragule“, dar, în fond, pentru tot ce există), a întîlnirii intime cu divinul (de fapt, o întîlnire cu sine), a iluminării (poetic-exacte), a adoraţiei şi a dezolării.

Intimitatea spirituală, despre care s-au scris cărţi întregi, nu poate însă fi (atunci cînd e autentică) decît o poveste a devenirii de sine, spusă sau scrisă în cuvintele unui anumit timp şi ale unui anumit spaţiu, folosind o anume formă de reprezentare a realului şi o anumită limbă. „Castelul interior“ al Sfintei Tereza de Avila, „nopţile întunecate“ ale lui San Juan de la Cruz, iluminările lui Swedenborg din Cartea de vise sau exerciţiile spirituale ale lui Ignacio de Loyola sînt, în primul rînd, povestiri de sine (pentru un altul) de o generozitate cu adevărat „suprasensibilă“. FEM-ul Magdei Cârneci – un concentrat itinerar epifanic, pornind de la „brusca aruncare în scenă“, trecînd prin aventurile corpului dureros, prin iluminările adolescentine ale unei feminităţi matriciale şi „căderea din Realitate în realitate“, prin „schimbarea la trup“ androgină spre maturizarea viziunii, deschiderea celui de-al treilea ochi şi, în cele din urmă, fulguranta (şi intransmisibila) înţelegere a „marelui şah cu partea cealaltă“ – este o livrare de sine pentru bunul uz al celor care mai caută „o magie coerentă a lumii“. E o „cheie emoţională“ pentru Planeta FEM, pentru acel univers feminin despre care unul dintre ultimii maeştrii spirituali ai vremurilor noastre spunea că e o lume în mod natural mai aproape de fiinţa lucrurilor. FEM este, mai ales, cîştigarea acelui „pariu universal“ al poeziei (şi prozei adevărate) descris de Magda Cârneci într-un eseu: „poezia de astăzi nu îşi păstrează sensul decît dacă păstrează intact sau cultivă cu încrîncenare accesul la o altă logică, o logică integrală... o logică în acelaşi timp sensibilă, sintetică şi vizionară, care să ne permită să intrăm în rezonanţă, prin intermediul fantasmei verbale, cu fiinţa noastră completă, senzorială dar şi emoţională, biologică dar şi spirituală, raţională dar şi mistică“. Este pariul cîştigat şi de proza vizionară din acest volum de excepţie.

Simona Sora

Treaba unui vizionar este să vadă; şi dacă el se înnămoleşte în genul de activităţi ce-l eclipsează pe Dumnezeu şi îl împiedică să vadă, el îşi trădează nu numai sinele lui mai bun, dar şi pe semenii lui, care au dreptul la viziune.

Aldoux Huxley, Porţile percepţiei

Imaginaţia e ceea ce tinde să devină real.

André Breton

A scrie e un act religios în afara oricărei religii.

Georges Perros

Pentru prima tinereţe, nepieritoare

Demaraj

Dragule, să nu te sperii, am să-ţi spun un secret, eu sunt un fel de Şeherazadă. O mică Şeherazadă de apartament de bloc dintr-un cartier oarecare, dintr-un oraş de provincie, o Şeherazadă a ta, personală, chiar dacă tu nu vrei să-mi tai capul mîine dimineaţă dacă nu-ţi povestesc cele mai extraordinare istorii care să te ţină treaz toată noaptea. Pentru asemenea lucruri, ai la îndemînă televizorul, ştiu prea bine că tu consumi în fiecare seară mari cantităţi de reportaje şi filme poliţiste şi melodrame şi porno şi documentare şi atîtea altele... Eu n-am să fiu pentru tine un alt monitor dotat cu antenă, care să-ţi relateze catastrofe aeriene, accidente de maşină şi violuri, ce război a mai izbucnit pe planetă, care politician e cel mai corupt, ce star rock s-a mai sinucis, care e noua recoltă de starlete a sezonului, cîţi oameni au murit într-un atac terorist şi celelalte drăgălăşenii acide cu care-ţi droghezi seară de seară circuitele neuronale din creierul tău obosit. Înghiţi şi aşa prea multe gunoaie sonore şi vizuale, pe lîngă mizeriile de la serviciu şi vodca şi berea şi vinul pe care le îngurgitezi în mari cantităţi, cu un fel de încăpăţînare, de îndîrjire, chiar ură, tolănit cum rămîi vreme îndelungată în faţa ecranului din care curg în tine toate ororile şi grozăviile lumii.

Nu, fii liniştit, nu o să te moralizez, eu o să fiu o Şeherazadă mai blîndă, care-ţi povesteşte despre mine, despre noi, întîmplări mărunte şi totuşi stranii pe lîngă care trecem fără să le dăm importanţă, istorioare uimitoare şi totuşi normale, scene misterioase pe care de obicei le uităm, memoria noastră le lasă cu încăpăţînare sau cu frică deoparte. O să-ţi povestesc despre mine şi de fapt despre tine, şi de fapt despre noi, chiar dacă ţie ţi se pare că asta nu are importanţă, viaţa ta, viaţa noastră nu are valoare, iar istorioarele ei stranii şi mai puţin. De fapt, eşti un mic ipocrit, toată lumea nu vrea să vorbească decît despre sine, nu vrea decît să se audă pe sine vorbind, vrea doar să fie ascultată, ascultată îndelung, şi nu să asculte. Şi, de fapt, un om care e ascultat cu adevărat de alt om e ca şi cum ar vorbi lumii întregi, e ca şi cum ar fi ascultat de toată umanitatea. El se simte împlinit în vocaţia lui, în destinul lui, dacă un singur om îl ascultă. Doar că cei mai mulţi oameni nu prea ştiu cum s-o facă, sunt timizi, le e teamă de ei înşişi şi de alţii, şi nu povestesc decît mici banalităţi cotidiene, necazuri de familie, bancuri auzite de la alţii, scandaluri citite prin presă. Un fel de anestezie comodă, un fel de uitare încăpăţînată şi de absenţă de la viaţa lor însăşi îi blochează în fleacuri. Dar ceva totuşi îi sîcîie,îi nelinişteşte, din cînd în cînd un fel de dor, o ciudată absenţă le tulbură amnezia şi somnul. Fiecare om aşteaptă un alt om care să-l asculte pînă la capăt, faţă de care să se deschidă pînă-n străfunduri şi care să-l inspire astfel să fie ceea ce el chiar ar putea fi, şi în esenţa lui, este.

Dragule, nu vreau să te epatez cu cine ştie ce ipoteze şi teorii, eu o să fiu o Şeherazadă mai simplă, nu o să te bombardez cu experimente stilistice, cu demonstraţii de virtuozitate verbală sau cu şarade lingvistice. Am practicat cîndva şi eu asta, dar între timp m-am vindecat, mi-a trecut boala asta de creştere pe dinăuntru. Acum caut trăiri şi viziuni. Sunt un vînător de stări speciale, iradiante, sunt o căutătoare de imagini intense, puternice. Stări care ni se întîmplă nu de prea multe ori în viaţă şi niciodată identic, care ne iau mereu prin surprindere şi par să indice insistent ceva ce există, preexistă în noi, sau înafara noastră, şi aşteaptă să fie descoperit. Stări care par că pot să deschidă nişte canale ascunse din făptura noastră, altfel opacă şi ermetic închisă. Imagini lăuntrice stranii, excesiv de intense, care ţîşnesc nu se ştie de unde, din adîncul inconştientului ori din abisul suprasenzorial, şi lasă o amprentă pulsatilă, de neşters, pe circumvoluţiunile meningelor noastre îmbîcsite şi stresate, prea hipnotizate de lumea din afară. Viziuni fluturătoare care par că vor să transmită ceva, să forţeze o valvă a conştienţei, să întredeschidă drumul către etaje ale fiinţei noastre altfel necunoscute, poate încă nedezvoltate, sau poate uitate.

Şi toate astea, stări, imagini, viziuni stau şi aşteaptă în tine, dragule, în micul televizor de vibraţii îngropat în carnea ta şi-n sinele tău, aşteaptă să fie trăite şi retrăite, aşteaptă să fie descoperite şi contemplate, ca tu să-ţi aminteşti de ceva. Să ai acces la ceva, la ceva esenţial din tine însuţi, neatentule, obositule, adormitule, care să te ţină apoi treaz toată viaţa. Eu am să fiu un fel de Şeherazadă.

Prolog

Se spune că bărbaţii şi femeile sunt nişte actori improvizaţi, diletanţi, împinşi preţ de o oră, să zicem, pe o scenă luminată puternic sau pe un platou de filmare, trăindu-şi plini de anxietate scurta prestaţie publică dintre neantul de dinainte şi neantul de după piesa de teatru, absconsă, în care trebuie să evolueze. Să luăm, de pildă, o femeie. De fapt, ea ajunge pe platoul de filmare după ce mai înainte a străbătut magazii şi subsoluri pline de recuzită uşor învechită, de instrumente muzicale ieşite din uz şi de marionete stricate, apoi fose, culoare, culise, decoruri stivuite grămadă. Pînă să ajungă pe platou, femeia a vagabondat prin depozitul cu costume de epocă, încercîndu-le cînd pe unele, cînd pe altele, uitîndu-le aruncate pe jos, strecurîndu-şi în buzunar un pantofior argintiu sau o bijuterie din sticlă. S-a rătăcit printre mulaje animaliere din ghips, printre peisaje cîmpeneşti sau montane făcute din carton sau din scînduri. S-a învîrtit o vreme printr-un mic amfiteatru grec, apoi într-o arenă romană, s-a căţărat pe un mic munte conic plin de chilii ca nişte găuri rotunde săpate în stîncă, s-a ascuns în altarul unei catedrale baroce cu pereţii de sticlă, s-a bătut cu pieile-roşii într-un sat din America, a colonizat o bucată de junglă, uitînd pe ici-colo cîte ceva, cheile yale, cardul de identitate sau ochelarii de soare.

Abia după ce a pierdut o grămadă de timp prin culise, coridoare şi debarale cu obiecte înghesuite, prin camere tehnice pline de monitoare, aparate de înregistrat şi difuzoare la care se aud şi se văd tot felul de meciuri sportive, mitinguri politice, concerte de muzică simfonică, de jazz şi de rock, după ce a trecut prin cabine cu mese de machiaj şi maldăre de sutiene, curele, şaluri, corsete, pălării, armuri şi alte harnaşamente, vine cineva şi o împinge brusc pe platoul imens, strălucitor. În lumina tare a reflectoarelor ce o orbesc, femeia vede golul negru din jur, din care aude răsuflarea unei mulţimi de tehnicieni şi manipulanţi care o privesc rece, profesionist, şi atunci e cuprinsă de o emoţie bruscă şi de o teamă puternică. Ştie că nu are nicio altă şansă decît să joace rolul pentru care i s-a pus repede în culise un costum pe corp şi o mască pe faţă, înainte de a fi împinsă cu forţa sub reflectoare. În clipa aceea ea uită tot ce a văzut înainte, timorată se concentrează cît poate în moment, încearcă să se ţină în frîu, e atentă doar la ceilalţi actori şi la scenografia din jur, se ia în serios şi joacă. Se joacă. Interpretează un rol pe care nu-l ştie, pe care nimeni nu i l-a dat să-l înveţe de dinafară, sau pe care nu şi-l mai aminteşte.

În lumina orbitoare a reflectoarelor, în răstimpul acelei scurte piese de teatru care ei i se pare fără sfîrşit, femeia uită lungile sale deambulări de dinainte prin depozite şi peisaje, i se pare că totul se reduce la această scenă scăldată în lumină şi la golul negru din jur. I se pare că nimic altceva nu mai există, nici înainte, nici după. Nimic. Şi abia dacă din cînd în cînd, cîte o imagine zburătoare, răzleaţă, neverosimilă în claritatea ei stranie, îi vine în minte şi o tulbură preţ de o scurtă secundă, amintindu-i confuz de decoruri şi costume de epocă, de îndepărtate cabine şi culoare, pe care le uită în secunda imediat următoare. Femeia crede că totul se reduce la această scenă luminată atît de puternic, pe care ea joacă, se joacă, torturată de grija de a găsi întotdeauna cîte o replică pe care să o dea repede celorlalţi actori, improvizaţi ca şi ea, îngrozită de teama de a nu-şi greşi rolul, pe care de fapt îl intuieşte dar îl şi ignoră, chinuită de teroarea golului negru pe care îl vede împrejur. Uneori, bruşte cutremure prin oase şi muşchi, fulgere de lumină prin globii oculari şi mici turbioane în cutia ei craniană o fac să se bîlbîie puternic sau să tacă brusc, o împiedică aproape să joace, ca şi cum ar intra în contact cu o priză de curent electric cu un voltaj înalt, superior. O priză de curent pe care o atins-o cumva din greşeală şi care o proiectează în afară din rolul ei actoricesc improvizat şi nesigur, înspre stări stranii şi cumva laterale, dintr-o lume paralelă, aiuritoare.

Oare n-ar fi ea mai liniştită dacă ar face efortul să-şi amintească, măcar din cînd în cînd, scurt dar intens, peregrinările libere prin culise, decoruri şi fose, din care a fost luată şi trimisă doar pentru o oră interminabilă pe acest platou de filmare luminat orbitor? N-ar fi ea mai împăcată dacă s-ar strădui să încerce să privească, întorcîndu-şi brusc capul, măcar pentru o scurtă secundă, înspre culisele din care a venit, sau, şi mai bine, înspre culisele din partea cealaltă, cele prin care va trebui să iasă de pe platou?

Să încerce să zărească decorurile noi stivuite acolo, peisajele încă necunoscute, prin care încă n-a hoinărit, cortine pictate cu întunecate cratere lunare sau cu porţile scînteietoare ale unui Ierusalim din nestemate de sticlă, ori mulaje din ghips şi carton înfăţişînd făpturi stranii, nemaivăzute, cu aripi multiple în culorile curcubeului, nave cosmice în formă de zei şi de aştri, instrumente muzicale încă neinventate, strapontine şi scări translucide, cu forme atît de ciudate, atît de înălţătoare ...

Acţiunea obscură a piesei, actorii necunoscuţi, indiferenţi sau ostili, luminile prea puternice, prea artificiale, rolul banal, complicat sau absurd, pe care trebuie să-l improvizeze pe măsură ce-l joacă, nimic nu-i lasă femeii răgazul să se concentreze, nu-i îngăduie să-şi amintească ceva de dinainte sau de după, imaginile aiuritoare, micile cutremure electrice, flash-urile dintr-o lume zburătoare, transfigurată. N-are timp nici măcar să întoarcă brusc capul. Ea trăieşte chinuită de o stranie hipnoză, de un fel de teroare, în lumina tare a reflectoarelor, înaintea golului negru pe care îl vede de jur împrejur. Şi mă întreb, dacă i s-ar îngădui o mică pauză de respiraţie, un moment de zăbavă, dacă brusc reflectoarele, scenografia, actorii ceilalţi ar dispărea în întuneric şi femeia ar fi lăsată singură cu ea însăşi, într-o linişte profundă, odihnitoare, oare ea şi-ar mai dori, şi-ar mai aminti să o facă? Ar mai găsi curajul să se uite înapoi, spre fosele pline de epoci lăsate în urmă, să-şi amintească de unde-a venit şi să fugă, să fugă din închisoarea aurită a platoului de filmare? Ar mai dori să întoarcă brusc capul către ieşire, ca să zărească sufleorul, cu textul în mînă, făcîndu-i semn cu o lămpiţă cu cuarţ, în timp ce printre decoruri necunoscute, fantastice, regizorul, ba nu, regizoarea, cu o oglindă rotundă în braţe, se îndepărtează în fugă?

Corpul meu

Acolo am stat, pe banca verde din parcul oraşului, în dimineaţa pustie şi luminoasă, gîndindu-mă a mia oară la mine. Ce nu merge, ce-mi lipseşte, unde-i greşeala? Priveam fără să clipesc, aproape hipnotic, trunchiurile pătate cu alb şi brun ale platanilor, umezite de rouă. De ce nu sunt mulţumită cu mine, ce nu e bine? Banca era veche şi scorojită, vopseaua verde se desprinsese pe alocuri şi lăsa să se vadă porţiuni de culoare mai deschisă, alb-gălbuie, ca de lepră bătrînă.

Îmi priveam apoi îndelung, cu un fel de aviditate, trupul tînăr, mîinile, braţele, pieptul, coboram apoi brusc cu privirea peste pîntec, de-a lungul picioarelor. Cercetam cu atenţie pantofii albi cu vîrf ascuţit de parcă atunci i-aş fi văzut pentru prima dată. O furnică maronie tocmai traversa grăbită vîrful pantofului stîng. Ce mi se întîmplă, de ce nu mi-e bine cu mine, ce am uitat, sau ce nu înţeleg? Îmi treceau mereu aceleaşi întrebări obsedante prin minte, în timp ce-mi ridicam încet privirea neliniştită în sus, pe gambele mele subţiri, îmbrăcate în ciorapi transparenţi de nailon, apoi pe pulpele uşor arcuite, acoperite de rochia albă cu care eram îmbrăcată. Urcam lent cu privirea din ce în ce mai curioasă peste pîntecul femeiesc, vag bombat, ajungeam apoi la corsaj, îmi priveam ţintă sînii, de parcă mă minunam de prezenţa lor rotundă şi împungătoare acolo, sub rochie. O clipă mi-am imaginat sexul meu mic şi plat, strîns între pulpe, indiferent, care nu-mi dădea nicio senzaţie. Mi-am îmbrăţişat apoi dintr-o singură privire trupul întreg, aşezat cuminte pe banca verde şi uşor umezită. Încercam să-l înţeleg, să-l iubesc. Mi se părea atît de straniu, corpul ăsta în care eram închisă ca într-o cutie ermetică, corpul ăsta gata livrat şi absurd, cum crescuse el de la sine, fără niciun efort din partea mea, parcă nu-l recunoşteam, parcă nu era chiar al meu. Mă străbătea un fel de milă uimită amestecată cu silă faţă de el. Cine mă băgase în ambalajul ăsta de piele roz-albicioasă din care nu puteam în niciun fel să mă extrag? Cine mă introdusese fără putinţă de scăpare în uniforma asta de carne, oase şi păr, cu părţi terminate cu protuberanţe ridicole, cu mîini şi picioare terminate cu gheare?

Am privit în parcul din jur. Pe aleea din faţa mea treceau mici grupuri gălăgioase de liceeni fugiţi de la şcoală, cîte un pensionar cu baston şi pălărie albă din pînză, două femei bătrîne tîrînd împreună o sacoşă voluminoasă, o menajeră împingînd un cărucior de copil de un alb strălucitor. Treceau cupluri tinere sărutîndu-se cu poftă, aproape muşcîndu-se, cîte un soldat beat clătinîndu-se, cîte o elevă mică şi zgribulită. Îi priveam îndelung pe fiecare în parte, vedeam iar o bătrînă, iar o doamnă grăbită, iar o tînără fată. Femei tinere, ca mine, şi timide ca nişte trestii tremurătoare, femei mature şi sigure de ele, ca nişte turnuri de luptă încununate cu panaşe mîndre şi colorate, apoi femei trecute şi resemnate, ca nişte ruine triste, fumegătoare. Le priveam îndelung, mă miram că există, că există femei, ca mine, atîtea femei, atît de multe femei, mi se părea atît de bizar... multitudinea asta de còpii ale mele aproape identice...

Existenţa lor mi se părea mai incredibilă decît existenţa bărbaţilor. Pe ei îi acceptam ca fiind ceva atît de evident, de masiv, de impozant, de la sine înţeles. Nu erau ei cei importanţi, cei adevăraţi, cei puternici, cum spunea uneori tata? Dar femeile, cum de există femei? Pentru ce există femei? Acest ceva atît de incongruent, de fragil, atît de de amestecat şi ascuns... Le priveam din faţă, dintr-o parte, din spate, mă uimeam că se mişcau liber prin spaţiu, nesilite de nimeni, independente de mine, forma ondulată a trupului lor era atît de surprinzătoare. Deopotrivă frumoasă şi odioasă. Extravagantă şi jalnică. Exaltantă şi totuşi demnă de milă. Mă priveam şi pe mine din nou, ambalată în rochia albă, şi nu încetam să mă mir că exist sub forma asta imposibilă, contradictorie, inacceptabilă, dureroasă. Mi se făcea rău, simţeam un gol sub diafragmă, în plex, ca de fiecare dată cînd mă aflam în vreun pericol fizic, ori în faţa vreunei decizii dificile şi importante. Ceva nu era în regulă cu mine, îmi era clar, ceva îmi lipsea. Dar ce anume?

Pe banca verde. În parc. De unde venea răul ăsta? Repetam în cap, ameţită, cuprinzîndu-mă singură în braţe cu braţele, ca şi cum mi-ar fi fost frig dintr-odată. De ce nu mă plac, de ce nu mă accept, ce-mi lipseşte? De unde impresia persistentă că am greşit undeva, că am uitat ceva important? Mi se întîmpla uneori să mă percep fără sex, ca şi cum dimineaţa aş ieşi din somn ca un prunc fără nimic între picioare, ce-şi aminteşte apoi cu întîrziere că trebuie să intre într-un costum de teatru care nu e al meu, deşi îl ţin tot timpul acasă. Un costum deopotrivă arhaic şi complicat, incomod deşi fastuos, căci e plin de jupoane, funde, fermoare, fireturi, un costum de care trebuie să am mereu mare grijă, să-l curăţ, să-l spăl, să-l repar. Un costum împrumutat, pe care trebuie să-l mînuiesc cu o anume îndemînare dacă vreau să-mi joc rolul, rolul – un rol pe care nu ştiu cine l-a ales pentru mine, pe care alţii mi l-au pus în spinare, m-au dresat, mi l-au băgat cu forţa în reflexe şi-n creier. Şi numai privirea stranie, lucitoare, a bărbaţilor cu care mă intersectam dimineaţa pe stradă îmi aducea brusc aminte să-mi preiau repede partitura, să mă identific repede cu uniforma de acasă. În definitiv, acum nici nu mai ştiu dacă aş putea să joc altceva, m-am trezit de la început în costumul acesta bizar, unii ar zice că-i un costum chiar frumos, aş fi putut să mă nasc căţea sau pisică, oaie sau capră sălbatică, ornitorincă sau orangutană, crocodilă sau elefantă, aş fi putut să apar în lumea asta sub formă de rîmă sau albină sau vrabie sau şarpe – atunci ce nu-mi place la trupul meu tînăr şi mlădios, ce nu merge cu mine, ce am uitat, unde-i greşeala?

Am stat acolo, pe banca verde şi cam scorojită din parc, am privit multă vreme la mulţimea de trecători. Erau bărbaţi şi femei şi copii, femei, femei, multe femei. Eram şi eu o tînără femeie ca celelalte, între sutele de femei, între miile şi milioanele de femei din realitatea aceasta hipnotică, şi nu reuşeam să pricep. Această ciudăţenie a împărţirii omului unic în două. Ca o monedă de aur ruptă neîndemînatic în două jumătăţi neidentice. Şi totuşi identice. Ba nu, neidentice. Şi totuşi la fel. Ceva absurd, de neînţeles, ceva insuportabil. Ca un mic fulger negru care arde filamentele neuronale, ca o lamă care taie, desparte, în mijlocul creierului, ceva altădată unitar şi armonios, ceva integral, exaltant, ca o sferă perfectă şi luminoasă. Aleile parcului se desfăşurau labirintic în jurul băncii mele verzi şi puţin scorojite, copacii lăsau umbre albăstrii peste gazonul proaspăt tuns şi udat, cînd, privind într-o doară în jos, am observat un fel de trandafir mare şi înfoiat în desenul neregulat al crăpăturilor din asfalt. Am privit din ce în ce mai absorbită acele crăpături aproape circulare, pline de praf negricios şi de fire scurte de iarbă, desfăcîndu-se dintr-un centru adînc, nevăzut, ca o floare ce-şi arată şi în acelaşi timp îşi ascunde miezul obscur, tenebros. Un fel de trandafir cenuşiu de asfalt, ca o bulboană de lavă gri solidificată şi aplatizată, pe vălurelile căreia mintea mea începea să alunece unduios, dilatată. Ridicînd apoi privirea în sus, am văzut un trandafir mult mai vast şi vaporos în norii albi de pe cer, cu margini neregulate şi tivite cu auriu şi cu roz, dilatîndu-se lent, răsfirîndu-se ca o calmă explozie florală pe fondul luminos, azuriu.

Atunci prin faţa băncii mele a trecut o femeie înaltă şi mîndră, o femeie ciudat de frumoasă. Frumuseţea ei m-a şocat, un moment mi s-a tăiat răsuflarea. Chipul ei părea neverosimil de armonios, insuportabil de privit, imposibil de îndurat căci era desăvîrşit, avea o nobleţe aparte. Şi, ca în transă, parcă magnetizată, m-am ridicat de pe bancă şi am urmărit-o pe doamna înaltă şi mîndră, am urmărit-o pe aleile parcului. Silueta ei, mersul ei, mi se părea că-mi amintesc de ceva, ceva misterios, ceva ce ştiam demult, însă ce? Urmărind-o de la distanţă, brusc după cîteva minute a irupt în mine o imagine interioară intensă şi stranie şi în minte am văzut, am retrăit fulgerător un fragment de vis vechi, în care, de pe vîrful unui munte perfect conic şi nu prea îndepărtat, o femeie înaltă şi mîndră, o zeiţă drapată într-o hlamidă de purpură avînd pe ea ornamente de aur, cu silueta înconjurată de un nimb îngust de lumină, îmi făcea semne cu mîna, mă invita să urc spre ea, mă chema.

Cînd fulgerul viziunii lăuntrice s-a stins, am zărit-o din nou pe femeia înaltă şi mîndră îndepărtîndu-se foarte repede, silueta ei perfectă tocmai dispărea după poarta înaltă de fier forjat de la intrarea principală a parcului. Am fugit după ea, am intrat pe străduţa pe care părea că o luase, dar nu am mai reuşit s-o găsesc. Dispăruse. Am alergat încă o vreme pe străduţele din jur, mi se părea insuportabil s-o pierd, mi se părea că în ea, în femeia aceea, era ascunsă o cheie, un răspuns vital, ceva capital pentru mine, dar ce? Apoi, obosită, m-am oprit, am renunţat. M-am întors încet înapoi înspre parc. Priveam în jur la feţele oamenilor, mi se părea că zăresc frînturi din frumuseţea aceea maiestuoasă pe chipul cîte unei adolescente, în privirea cîte unui copil, dar nu, nu era acelaşi lucru, nu era ea. Îmi păream mie însămi ridicolă, eram ca un îndrăgostit căruia i se năzare că-şi vede peste tot iubita pierdută, în toate femeile, ba chiar şi-n bărbaţi, în toţi oamenii pe care-i întîlneşte, ca şi cum o preţioasă fotografie holografică ar fi fost spartă în mii de fărîme şi aşchii şi fiecare aşchie ar conţine un pic de imagine, o aluzie, un abur din chipul întreg, din chipul iubit.

În cele din urmă, epuizată, m-am întors pe banca mea verde din parc, m-am destins puţin şi am aţipit. Nu ştiu cîte clipe am adormit, în aerul răcoros al dimineţii luminoase şi însorite. Cînd am deschis din nou ochii, am văzut trecînd pe o alee, la cîţiva metri în faţă, o altă femeie, total diferită de cea tocmai pierdută. Era o gospodină nu prea înaltă şi cu faţa rotundă şi aspră, cu trup durduliu şi destul de modest îmbrăcată, ţinînd doi copii mici de mînă, două fetiţe, în şpilhozen din pînză de culoare galben şi alb. Şi mi-am adus aminte de o fotografie veche şi îngălbenită, în care apărea o femeie tînără cu doi copii mici de mînă, îmbrăcaţi tot în şpilhozen, o fotografie pe care o ţineam ascunsă într-un jurnal vechi şi uitat. Şi dintr-odată, ceva s-a rupt în mine şi o avalanşă de imagini a început să curgă pe dinăuntru. Ceva ca un film lăuntric m-a inundat.