© 2013 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-3572-6

ISBN PDF: 978-973-46-3573-3

ISBN print: 978-973-46-3336-4

Coperta: Laurenţiu Midvichi

Foto copertă: © Sofiaworld/Dreamstime.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

UZMA ASLAM KHAN (n. 1969) s-a născut în Pakistan, în oraşul Lahore. Primii ani de viaţă şi i-a petrecut în diverse locuri de pe glob, urmîndu-şi familia în Manila, Tokyo şi Londra. În 1979 s-a reîntors împreună cu părinţii în Pakistan, de data aceasta în Karachi, unde a studiat la şcoala catolică de fete St. Joseph şi la liceul St. Patrick. În 2001 Uzma Aslam Khan publică primul ei roman, The Story of Noble Rot, care se bucură de un larg succes în India şi Pakistan. Al doilea roman al său, Trespassing (Libertatea de a iubi), apare în 2003 şi îi aduce recunoaşterea pe plan internaţional: cartea este tradusă în optsprezece ţări şi se bucură de un amplu succes la critică şi la public. Ulterior a mai publicat romanele The Geometry of God (2008), ce a fost selectat de Kirkus Reviews pe lista celor mai bune cărţi ale anului, şi Thinner Than Skin (2012), roman nominalizat la Man Asian Literary Prize.

Prolog
Moartea

Navele de pescuit andochează înainte de răsăritul soarelui – momentul în care ţestoasa îşi sapă cuibul. Priveşte cu un ochi spre mare, iar cu celălalt spre numeroasele colibe ce împânzesc, ca nişte puncte, ţărmul. Cea mai apropiată este la doar nouă metri distanţă. Scormoneşte cu sălbăticie, aruncând cu picioarele rafale mari de nisip şi amintindu-şi cât de sigură fusese coasta înainte, când aparţinea pescarilor. Acum navele plutesc ca nişte molii gigantice şi, deşi se miră de captura acestora, nu din cauza lor, ci a vizitatorilor de la oraş, ascunşi în colibele lor, i s-a încreţit ei fruntea înainte de vreme.

Este pregătită. Primul ou cade cu un uşor plescăit în gaura de sub uter, urmat de celelalte, unul după altul. Plasele de pescuit scânteiază în lumina lunii, pline cu peşti mici, captivi. Cât timp va mai trece până se va cufunda iarăşi în apă?

Un băiat de nici cincisprezece ani îşi aprinde o ţigară K2 şi se lasă pe spate, sprijinindu-se de marginea unei dune. Bucle lungi îi cad pe umeri şi flutură în vânt. Între două pufăituri, băiatul sărută chiştocul ţigării – atât de mulţumit este. Ţestoasa îl urmăreşte cu privirea: ştie că el o priveşte acum, când este lipsită de apărare. Dar ea îl cunoaşte. Toate ţestoasele îl cunosc.

Ouăle sunt netede şi ovale, ca umerii unei femei goale. Băiatul îşi mângâie obrazul, vrând de fapt să mângâie ouăle, vrând de fapt să mângâie umerii.

Cu buclele zburdalnice în vânt, băiatul pare deranjat numai de gândul la tatăl şi unchii lui, care nu au ieşit la pescuit în seara asta. Ei spun că traulerele străine le-au furat marea. Le încalcă teritoriul. Peştii care odinioară se găseau din abundenţă aproape de ţărm dispar acum chiar şi din adânc. Iar bărcile pescarilor nu pot merge atât de departe după puţinul peşte rămas. Unul din unchii lui a încercat – cel care a fost devorat de peşti. Familia lui jeleşte şi acum înecul curajosului bărbat. Dar mai jeleşte şi decizia tatălui său de-a o rupe cu tradiţia. Se vor muta în oraş, iar băiatul va pleca primul. Dar lui îi este teamă, la fel de teamă ca şi ţestoasei, de oamenii din colibe.

Băiatul trage în continuare din ţigară şi se miră de ţestoasă. Privirile li se întâlnesc. Băiatul are privirea blândă, de o înţelepciune pătrunzătoare, moştenită de la bunica lui. Apoi el închide ochii şi cade într-un uşor somn.

Deodată tresare şi se trezeşte la auzul unor voci. Aruncă o privire rapidă către reptilă: încă depune ouăle. Iar zorile sosesc cu prevestiri rele. Vede umbra unui bărbat întinzându-se peste duna de nisip de lângă el şi furişându-se spre el. Băiatul se ascunde. Aruncă o ocheadă spre colibe şi vede o femeie cu picioarele goale, aşteptând. Intrusul vine la lumină, se împiedică şi trage un vânt. Nici măcar nu va fura ouăle cu blândeţe. Băiatul fierbe de furie, întrebându-se ce să facă. Se hotărăşte repede: dacă bărbatul ia un singur ou, va ataca femeia.

Un braţ păros se apleacă spre cuib şi aşteaptă, apoi degete vorace aproape că rup orificiul reptilei, ca şi cum ar rupe ambalajul unui cadou. Băiatul atacă. Se aud ţipetele femeii. Ies şi alţii din colibă. Intrusul o ia la fugă spre colibă, în timp ce oul cade în siguranţă pe nisip, la o fracţiune de secundă de la plecarea lui.

Prima lor lovitură de picior dislocă un genunchi. Părul lung este o piedică, se gândeşte el. L-au prins de păr şi îl trag de-a lungul şirului de pietre care înconjoară grădina din faţa colibei. Dacă scap, n-o să-l mai las niciodată să crească mai lung de bărbie. În gură parcă are sare. Sare şi pietricele – sângele şi dinţii lui. Îşi pierde cunoştinţa, dar, în loc să le simtă loviturile, aude coji spărgându-se. Trosc! Bum! Bărbaţii îl lovesc cu ouăle.

Un geamăt îi străpunge vintrele şi încearcă să iasă, trecând prin golul din piept. Îşi face loc să iasă cu forţă prin nas, urechi şi gură. Varsă un albuş de culoarea stridiilor şi un gălbenuş închegat, un fel de placentă plină de sânge şi ceva verde. Ficatul?

Deşi mut de durere, el este singurul care vede moviliţa ţestoasei mame îndreptându-se spre mare, şovăitoare, tăcută.

PARTEA ÎNTÂI

Dia

1

Amânare
Mai 1992

Dia se afla în dudul în care tatăl ei se adăpostise chiar în seara dinaintea morţii. Deşi fusese un om corpolent, fusese, deopotrivă, şi agil. Îi era uşor să se aplece. Mulţimea de jos era plină de jurnalişti, vecini şi poliţişti. Îl întrebaseră dacă era adevărat: primea ameninţări cu moartea?

Tatăl ei, deşi cântărea nouăzeci de kilograme, se apleca precum o maimuţă, mişcându-se cu rapiditate prin frunziş şi evaluându-şi publicul cu doi ochi mici, cafenii, ce sclipeau ca două stele. La fiecare câteva minute, îşi aduna suficiente puteri pentru a scutura dude. Când acestea loveau un jurnalist sau vreo mătuşică din cale afară de nesuferiţi, se bucura nevoie mare. Apoi plângea fără să se ruşineze.

Copacul fusese plantat în ziua naşterii Diei. Tatăl ei spusese că fructele dulci, delicate, de un roşu violaceu, semănau cu scumpa lui fiică în momentul când sosise urlând pe lume. Şi când el arunca dude în mulţime, Dia, privind din interiorul casei, ştia că o cheamă. Dar mama ei a insistat ca ea să rămână în casă.

— A înnebunit! şoptea ea.

O strânse pe Dia lângă ea.

— N-ar fi trebuit să-i spun.

Ce să-i spună? s-a întrebat Dia.

Astăzi Dia stătea în copac, cu o carte grea de fabule pe genunchi. Greutatea ei era în parte psihologică. Dia ar fi trebuit să studieze. Picase un examen şi trebuia să se pregătească pentru reexaminare. Însă ea răsfoia paginile cărţii unde se găseau diverse decupaje despre istorie şi insecte. Găsi o pagină ruptă dintr-o carte de la biblioteca Gymkhana şi o citi cu voce tare:

— „Mătasea a fost descoperită în China acum peste patru mii de ani, dintr-o pură întâmplare. De mai multe luni, împăratul Huang Di observase că tufele de dud din bogata sa grădină începuseră să-şi piardă treptat frunzele. Mireasa lui, Hsi-Ling-Shih, fu rugată să cerceteze acest fapt. Ea observă că nişte insecte mici se târau în jurul tufelor şi găsi mai multe ghemotoace mărunte şi albe. Luând un ghemotoc cu ea la palat, alese instinctiv locul cel mai potrivit unde să îl pună: într-un vas cu apă clocotită. Aproape imediat mai multe fire ciudat de fine se desprinseră din ghemul cel moale. Împărăteasa a tras uşor de fir, care s-a întins preţ de aproape opt sute de metri. Cu el a ţesut o haină împărătească pentru soţul ei – primul articol de mătase din istorie. De atunci sericicultura a rămas o ocupaţie a femeilor, în special a unei împărătese.“

Dia puse la loc în carte pagina furată. Cele mai bune episoade din istorie erau despre descoperiri. Diei îi plăcea să zăbovească la momentul în care împărăteasa se gândea să arunce coconul în apă – înainte ca ea să devină o deschizătoare de drumuri. Oare ce o oprise să zdrobească micile vietăţi, aşa cum fac majoritatea oamenilor pentru a scăpa de dăunători? Cât de relaxat şi de curios fusese intelectul ei şi cu câtă generozitate a fost ea răsplătită!

Chiar şi natura stimula imaginaţia Diei. Îşi imagina un foişor în vârful unei coline, intens luminat de soare, o masă lungă de piatră, fântâni şi servitori aşteptând pregătiţi cu prosoape şi substanţe de curăţare. Când aceştia s-au strâns roată în jurul împărătesei, Dia poruncea mâinii minuţioase să se mişte. Împărăteasa lăsa coconul să cadă în apă.

Acesta se zbârcea şi îşi dădea ultima suflare: un amestec de fire, pe care împărăteasa se grăbea să-l răsucească în jurul braţului ei, ca vata de zahăr pe un băţ. Servitorii se uitau uimiţi. Stăpâna lor asuda. Vântul bătea uşor. Soarele se strângea în jurubiţă – o prismă orbitoare care creştea pe braţul împărătesei, ca şi cum aceasta torcea lumina soarelui. La apus ea deja torsese toţi coconii din grădina imperială. Kilometri întregi de fir atârnau în colaci în jurul braţelor ei. Servitorii îi şterseră uşor fruntea şi apoi o ajutară să coboare colina spre palat. Împăratul a chemat-o toată noaptea, însă ea n-a putut să doarmă alături de el cu braţele prinse astfel. Fecioarele au ars lămpi cu ulei, dias, dar ea a stat în picioare, singură, privind uneori spre lună şi spre duzi şi ţesând haina pentru soţul ei, o haină care dimineaţa avea să reflecte razele soarelui, iar în seara următoare, luna.

Dia zâmbi mulţumită. Acum va juca Ce-ar fi dacă şi va repovesti istoria.

Dacă, de exemplu, împărăteasa Hsi-Ling-Shih ar fi bănuit cum va influenţa descoperirea ei destinul altora, oare ar fi aruncat firele, fără să mai pomenească vreodată despre ele? Dacă ar fi ştiut ea că peste o mie de ani câteva zeci de perşi vor plăti cu vieţile pentru că au încercat să scoată ilegal peste graniţă viermii de mătase din China, ar mai fi făcut acea robă? Dacă nu ar fi făcut-o, poate că una din fiicele nevinovate ale oamenilor ucişi ar fi avut într-o zi şansa de a descoperi altceva.

Oare împărăteasa ar fi strivit omizile dacă ar fi ştiut ce se va întâmpla la două mii cinci sute de ani după descoperirea ei? Dacă da, sicilienii, care încercaseră să producă mătase din pânze de păianjen, nu şi-ar fi răpit şi torturat vecinii, pe ţesătorii greci, pentru a le smulge cunoştinţele. Grecii ar fi trăit până la adânci bătrâneţi şi poate că unul din ei ar fi zămislit un strănepot capabil să dezlege… misterul morţii tatălui Diei?

Sau ce-ar fi fost dacă împărăteasa ar fi văzut şi mai departe în viitor? La şapte sute de ani după agonia grecilor, istoria se repetă. Acum au suferit ţesătorii din Bengal şi Benares. Dacă ar fi ştiut că britanicii aveau să taie degetele agile care au lucrat o resham¹ atât de fină, încât ar fi putut fi strecurată prin urechea unui ac, poate că împărăteasa ar fi călcat în picioare larvele. Iar vistieria naţiunii subjugate nu ar fi fost epuizată în urma importului de mătase britanică de mâna a treia.

Dacă toate acestea nu ar fi oprit-o, atunci, poate, ar fi făcut-o moartea tatălui Diei?

Dia opri ceasornicul şi reconstrui scena.

Corpul lui mutilat fusese purtat de apele Indului de-a lungul atâtor sate aflate pe malul fluviului. Sătenii văzuseră prea multe distrugeri pentru a le păsa de încă un cadavru. Stăteau cu beţele înfipte în malurile nămoloase şi se holbau în tăcere. În cele din urmă, după patru zile, ştirea a ajuns la un medic legist. Resturile ciuruite de gloanţe ale domnului Mansoor au fost scoase din râu ca nişte fructe terciuite, iar vrăjitoarea satului a jurat că, pentru cinci sute de rupii, ar putea să-l stoarcă iar la viaţă. Femeia a cerut o unghie de la picior, o picătură din saliva lui, o alta din sudoarea lui şi alta din sămânţa lui. La ultima câţiva privitori chicotiră. Dia recunoscu doi reporteri din seara când tatăl ei se suise în copac. Se aruncă asupra lor, dar fu uşor dată la o parte de bucătarul Inam Gul. Doar că ea văzuse deja singura parte din corpul tatălui ei lăsată descoperită: picioarele sale umflate, ele însele un râu vânăt ce se bifurca. Inam Gul a încercat să-i acopere urechile, dar ea a auzit ce se vorbea: rinichii lui fuseseră străbătuţi de impulsuri electrice, degetele mari de la mâini îi fuseseră smulse, braţele tăiate, şi fusese obligat să meargă pe ţepi şi sticlă spartă. Din cauza greutăţii sale, patul de ţepi şi sticlă îl tăiase până la os.

Dacă acum patru mii de ani împărăteasa nu ar fi descoperit mătasea, unde ar fi Dia acum?

Bătrânii au încercat să o înveţe că Soarta poate fi amânată – poate cu un an sau poate cu mai multe sute de ani – de sora ei neastâmpărată, Întâmplarea, dar nu şi schimbată. Modul în care se desfăşura destinul cuiva nu putea fi prevăzut. Poate că avea să fie un drum mai îndelungat, cu personaje neaşteptate, dar în cele din urmă el îşi urma cursul predestinat.

În cele din urmă. Momentul când avea să se manifeste era motivul de îngrijorare. Cine ar putea să îşi dea seama care sunt întâmplările predestinate şi care sunt cele care amână împlinirea destinului? Dacă toate devierile de la destin aveau să ducă la un final predestinat, atunci nu prea conta dacă se întâmpla mai devreme sau mai târziu, dacă o întâlnire avea loc azi sau mâine, dacă o scrisoare era trimisă prin curier sau dacă timbrele erau şterpelite. Se spunea că ţara era într-o stare de tranziţie. Curând praful avea să se aşeze şi, în mod miraculos, violenţa din Sindh, care îi răpise şi ei tatăl, laolaltă cu mulţi alţii, va dispărea. Dar nu se ştia când, cum sau cine va restabili cursul evenimentelor predeterminate. De fapt, mai spuneau oamenii, dacă ne gândim bine, praful nu s-a aşezat nicăieri – chiar şi Vestul industrializat avea probleme. De fapt praful nu se aşezase niciodată. Ce altceva demonstrase istoria? Fluviul s-a vărsat întotdeauna în mare. N-are importanţă care braţ s-a vărsat primul. Lăsaţi viitorul în mâinile lui Dumnezeu, spuneau bătrânii.

Numai mama ei credea altceva. Spunea că bătrânii vor să umple lumea de indiferenţă, să înfăşoare în jurul ei un bandaj care să reţină toate lucrurile care ar face ţara să progreseze. Totul era un truc, pentru ca lucrurile să decurgă în continuare în favoarea lor. De exemplu, căsătoria. Ei doreau să rămână o uniune care să le convină lor, nu cuplului. Mama Diei îi spusese acesteia că lucrul cel mai rău pe care ar putea să-l facă era să asculte sfatul lor. Probabil că era singura mamă din ţară care o sfătuise în mod repetat să se căsătorească din dragoste, nu din obligaţie.

***

Cu cartea în mână, Dia se dădu repede jos din copac.

Grădina exploda de ciripitul privighetorilor împănoşate şi a graurilor cârâitori. Prunii Java şi smochinii erau în floare. O luă pe aleea care ducea spre pergolele în spatele cărora familia lua ceaiul în fiecare seară, ferită de ploaie. Cu un frate în Londra, iar altul îndrăgostit şi preocupat de computere, doar ea şi mama ei rămăseseră să continue această tradiţie.

Gândul că va vizita mâine ferma de viermi de mătase o înveseli pe Dia. Viermii începuseră să îşi ţeasă coconii. Deşi le plăcea să fie lăsaţi în pace în timp ce îşi desfăşurau meşteşugul, în ultimii ani Dia deprinsese propria ei artă: nemişcarea. Era capabilă să stea nemişcată într-o cameră cu umiditatea de peste şaptezeci la sută, unde transpiraţia îi curgea şiroaie pe frunte, iar lentilele binoclului se înceţoşau repede. Mâine se va duce să-i privească.

Însă Dia îşi aminti de o promisiune făcută unei prietene. Deschizând uşa bucătăriei, se opri din mers şi înjură:

— Afurisita de Nini! De ce sunt eu atât de amabilă?

Bucătarul îşi ridică privirea. Nu acoperise chapaatis² pentru a le păstra calde. Dia se încruntă, înfăşură ea însăşi pâinea, iar bucătarul se prefăcu că nu observă.

— De ce sunt eu atât de amabilă? repetă ea, făcând aluzie la el.

Inam Gul dădu din cap aprobator şi adăugă:

— Mashallah³, eşti foarte amabilă!

Bucătarul, care rămăsese fără dinţi, era un om bun, aşa că fu iertat imediat.

— Idioata de Nissrine vrea să mă duc mâine cu ea la Quran Khwani⁴. Ea se duce doar ca să-l vadă pe fiul celui mort. Se spune că arată bine şi că studiază în America. Îţi dai seama cât de neruşinată a devenit?

Bucătarul o linguşi:

— Eşti prea amabilă!

Un rest de iaurt îi păta bărbia

— Şterge-ţi bărbia, altfel Hassan se va supăra. Mai întâi că ai lăsat chapaatis să se răcească şi în al doilea rând că ai mâncat tot iaurtul.

Bucătarul şterse dovada cu limba.

— Am luat doar o linguriţă.

Degetele lui artritice arătară un punct în aer, indicând mărimea lingurii.

— Asta-i a doua minciună pe care o spui pe ziua de azi. Pentru că una a fost pentru mine, o să-ţi spun şi eu una.

Rânjind, bucătarul deschise frigiderul şi începu să mănânce cu linguriţa restul elixirului. Dia continuă:

— Stau exact o oră. Dacă Nini vrea să stea mai mult, să se descurce singură. Nu pot să cred! Dacă nu are respect pentru ea însăşi, cel puţin ar trebui să respecte mortul. Ce-o să facă fata asta, o să flirteze cu el când tatăl lui nici nu s-a răcit bine în mormânt?

Când recipientul mic de iaurt fu golit, bucătarul îl îndesă în coşul de gunoi, ascunzându-l bine printre celelalte resturi.

— Mortul va privi, mormăi el.

— Dar poate că ai putea să scapi tu de ea când vine să mă ia. Ştii, îi spui că am diaree sau ceva asemănător. N-o să vrea să o fac de ruşine acolo fugind la toaletă din cinci în cinci minute.

Bucătarul se amuză de ideea ei.

— Sau poate c-ar trebui să o fac de ruşine?

Bătrânul se amuză şi mai tare. Încerca să-şi imagineze situaţia, timp în care degetele lui desenau figuri în aer. Diei îi veni o idee.

— Da, asta ar trebui să fac. Dar cum? Ce să fac? Ajută-mă să găsesc ceva ca să-i stric planul!

Bucătarul se linse pe buze şi se gândi serios un timp. Îşi scărpină smocurile albe de păr care i se iţeau în jurul ţestei şi ezită, mormăind din nou:

— Mortul va privi.

— Îţi promit că mâine capeţi mai mult iaurt, îl ispiti Dia.

El îi şopti ideea la ureche.

1. Mătase (în urdu, în orig.).

2. Pâine tradiţională pakistaneză cu textură elastică, nedospită, asemănătoare lipiei.

3. Slavă lui Allah (în urdu, în orig.).

4. Citirea Coranului pentru persoanele decedate.

Daanish

1

Spre Karachi

În momentul în care bucătarul complota împotriva lui, Daanish tocmai se trezea din somn la nouă mii de metri deasupra Atlanticului. Imediat ce îi sări somnul, fu din nou preocupat de acelaşi lucru ca şi Dia: de trecerea timpului. Nici unul din ei nu ştia că această problemă îi preocupa în acelaşi timp. El n-o cunoştea pe ea. De-abia putea afirma că se cunoaşte pe sine, în timp ce era suspendat deasupra unei pânze de nori rotofei, care scânteiau în culori purpurii şi aurii, cu soarele lângă el, coborând şi urcând. Dedesubt, ascuns privirilor, se agita oceanul, pe care îl mai traversase odată înainte, însă în direcţia opusă. Asta fusese acum trei ani.

Cu douăzeci şi una de ore în urmă se urcase în autobuzul Peter Pan din Amherst, pornind spre New York City. Liam îl condusese la plecare. Îi spusese:

— Atunci când plec acasă, e ceva destul de neplăcut şi pentru mine, deşi în cazul meu „acasă“ înseamnă aproape, nu trebuie să zbor decât peste un stat.

Liam dorea să-i alunge tristeţea, iar Daanish ar fi vrut să-şi fi luat la revedere într-un mod mai încurajator.

— Vorbeşti ca afurisitul de înger al morţii!

Replica acesta stârni un rânjet cabalin.

— Vreau să spun… faptul că te duci acasă înseamnă să recunoşti că te-ai schimbat. Ascultă-te numai cum vorbeşti! Înainte să vii aici nu obişnuiai să înjuri.

— Ba da. Numai că tu nu înţelegeai, zise Daanish, dându-i un ghiont afectuos şi luându-şi rămas-bun.

— Scrie-mi dacă poţi. Nu mă uita.

Liam făcu un pas înapoi în timp ce Daanish urcă în autobuz. Apoi, privindu-l în ochi, adăugă:

— Zău că îmi pare rău, omule!

Pe toată durata călătoriei cu autobuzul către Port Authority, sfatul lui Liam îi apărea constant în minte, împletindu-se cu ramurile de corn de pe marginea autostrăzii, cu perimetrul curţilor suburbane înţesate cu iepuraşi de plastic şi pitici, cu magazinele cu nume precum Al Bum’s şi Pet Smart, cu eficienţa de ceasornic cu care pasagerii urcau şi coborau. „Nu te înstrăina“, spuse hamalul ciufulit care se târâia după el în nebunia de pe Strada 42. „Nu te înstrăina“, se încruntă şoferul taxiului pe care Daanish îl chemase la jumătatea drumului către gara Grand Central. „Nu te înstrăina“, repetau capacele de canal ce se clătinau sub greutatea celor mai rapide maşini pe care Daanish le văzuse vreodată: Mustang, Viper, BMW, Lexus. Şi când ajunse în sfârşit la terminalul său de pe aeroportul Kennedy, şiruri de călători nervoşi se întorceau către el şi gesticulau: „Nu te înstrăina. Zborul a fost amânat cu douăsprezece ore!“

Khurram, pasagerul ce ocupa scaunul de lângă el, se întoarse de la toaletă. Mirosea puternic a colonie, cu care îşi dăduse în timpul zborului, dar şi a alte bunătăţi cu care se tratase.

— Din fericire, nu este prea rău, exclamă el surâzător.

Se referea la discuţia pe care o purtaseră mai înainte, despre faptul că, după şapte ore de zbor, toaletele sunt acceptabile. În mod normal în prima oră toaletele deveneau canalizări deschise în cer, începeau să vomite bucăţi maronii, galbene şi roşii, iar jetul de apă ajuta numai la mărunţirea bucăţilor. Grămezi de hârtie igienică se revărsau din coşul de gunoi şi se răsuceau în cabinele înguste, ca şi cum pasagerul care se aşezase pe scaunul toaletei descoperise recent graffiti-ul. Scutece folosite înfundau canalizarea. Totuşi cei care suportau cu bravură această tortură erau aprovizionaţi întotdeauna cu o cantitate zdravănă de colonie.

— Cred că-i Givenchy, continuă bucuros Khurram, bătându-se cu palmele peste obrajii rotunzi, pentru a-şi impregna mirosul în piele.

Trebuie să fi turnat o întreagă sticlă pe el, gândi Daanish, simţind cum i se contractă pieptul.

— Vrei să spui… crezi că a fost Givenchy.

Scaunul de lângă culoar era ocupat de mama scundă şi nesociabilă a lui Khurram, cu picioarele bine strânse sub kurta¹. Fiul, de două ori cât mama, se aplecă peste Daanish şi arătă către roşul purpuriu ce cuprinsese cerul.

— Ce frumos! Tu ai cea mai bună privelişte, spuse el, dând din cap.

Oare fusese o aluzie? Să se ofere să facă schimb de locuri? Şi să fie înghesuit între un burduf umflat şi doi ochi pătrunzători de femeie? Nici o şansă. Se uită pe fereastră şi spuse:

— Undeva, departe, soarele de-abia se trezeşte.

Khurram se aplecă din nou şi ridică o mână, ca şi cum ar fi vrut să exclame: „A! Imaginează-ţi!“

Daanish se gândi că unii oameni mergeau toată ziua cu metroul pur şi simplu pentru că nu aveau unde să coboare. Începu să-i placă faptul că era o călătorie lungă. Îi era teamă să aterizeze.

Oare tatăl lui se simţise vreodată astfel în numeroasele lui călătorii în jurul lumii? Oare fusese îngrozit de întoarcerea la soţia şi la fiul lui? Oare călătoriile îţi stârneau aceste sentimente? Daanish nu ştia. Plecase pentru prima oară din ţară cu numai trei ani în urmă şi apoi fusese blocat într-un loc: cursuri, învăţat, lucrări, iubite. Acum era propulsat din nou. În unsprezece ore va avea din nou tot ce lăsase în urmă. Nu, nu tot. Nu şi pe tatăl lui.

În Karachi, în acest moment, toţi participau la Qul². Poate că spiritul tatălui său se ridicase printre norii de purpură şi chiar intrase în acest avion. Avionul mic de un centimetru se vedea plutind pe ecranul monitorului satelitului, ca un punct deasupra Atlanticului. În el se afla şi Daanish. Putea să-şi facă lui însuşi cu mâna. Şi chiar o făcu.

Khurram ridică privirea şi rânji cu voioşie. Atenţia îi era absorbită de câteva gadgeturi pretenţioase, cumpărate de pe tărâmul lăsat în urmă: un CD-player portabil, o mini-consolă Nintendo, un telefon mobil şi un calculator vorbitor. Îi arătase entuziast lui Daanish minunile fiecărei invenţii. Cel mai mult îl distra calculatorul vorbitor, aşa că Daanish tasta numere, iar o voce anunţa pe un ton uniform, pentru cei prea idioţi ca să priceapă: o mi-e no-uă su-te no-uă-zeci-şi-doi mi-nus o mi-e no-uă su-te opt-zeci-şi-no-uă e-gal trei.

— Ei bine, zâmbi Daanish, mă bucur că altcineva poate să verifice câţi ani am fost plecat.

I se oferi CD-playerul portabil şi mapa cu discuri. Majoritatea CD-urilor erau cu muzică country, câteva cu pop şi unul cu rap. Daanish şi-l imagină pe Khurram mai întâi în costum de cowboy, apoi făcând piruete cu Madonna şi în cele din urmă scandând sacadat înjurături. Râse. Nu te înstrăina. Ei bine, Khurram în costum nu era mai străin ca acei tineri americani denumiţi yuppies³ ce scandau Hare Krishna sau care scuturau sitarul⁴, folosindu-l ca instrument de percuţie. Nu era mai străin ca Becky, care îl invitase la o petrecere pentru că îi dădea ei un aer etnic. „Prietenii mei cred că ar cam fi timpul să avem şi în grupul nostru o figură exotică“, i-a explicat ea degajată. Nu mai străin ca Heather şi prietenele ei, care dansau în jurul lanurilor de porumb pentru a-l îmbuna pe zeul pământului, „aşa cum făceau amerindienii“. Era atee, pentru ea religia lui era echivalentă cu fanatismul, nu putea explica originile statului ei de baştină, Massachusetts, însă îi înţelegea cu adevărat pe indienii aceia.

— Alegerea ta? întrebă el, arătând către discul cu Ice-T.

— A, nu, a nepoatei mele. A zis că e foarte bun şi că o să-mi placă.

Apoi, gândindu-se mai bine, adăugă:

— Mama şi cu mine i-am făcut o vizită lui bhai jaan⁵ din Amrika. Are o afacere. Una de succes.

— Ce afacere? întrebă Daanish.

Însă Khurram, pierdut în gânduri, nu îi răspunse.

Monitorul satelitului îl arăta pe Daanish ca un bob într-o păstaie, alunecând deasupra golfului Biscaya. Privi pe fereastră, dar era prea întuneric, aşa că sinele lui matur trebui să se încreadă în sinele miniatural de pe ecran.

Tatăl lui zburase chiar peste aceste ţărmuri acum nouă ani, pentru a participa la o conferinţă la Nantes, în Franţa. Îşi petrecuse ultima oră acolo făcând ceea ce făcea întotdeauna în timpul unei vizite pe orice coastă: cerceta plaja pentru a completa colecţia de scoici a lui Daanish. Nu găsise nimic deosebit: câteva scoici colorate, conice, câteva turtite şi nişte melci de mare. Adevăratele comori au apărut mai târziu, din călătoriile lui în Pacificul mai cald. Unele din cele mai frumoase piese de colecţie erau la gâtul lui Daanish. Le răsuci pe degete într-un gest reflex, obicei pe care Nancy îl asemănase cu cel al unei femei care se juca cu părul. Scoicile cele mai mari le lăsase în Karachi. În vreo zece ore va putea să le revadă. Gândul acesta îl umplea de o bucurie mai mare decât perspectiva reîntâlnirii cu oricine altcineva de acasă, chiar şi cu Anu. Apoi ideea îl înfricoşă. Îşi va putea mângâia scoicile într-o casă în care tată lui nu mai era şi în care îşi va îmbrăţişa mama pentru prima dată de când rămăsese văduvă. Se temea că se va ţine ca scaiul de el.

Îşi plimbă mâna pe colier. Mama lui Khurram, cu chipul cutat ca o pungă de hârtie uzată, se aplecă peste Khurram şi-i spuse că scoicile cântă foarte frumos. Daanish desfăcu colierul şi i-l întinse să-l studieze. Buzele subţiri şi cutate ale femeii se ţuguiară şi se strâmbară în timp ce prefira scoicile printre degete ca pe nişte mătănii.

Când se opri la una în formă de colţ, Daanish îi spuse o povestire despre un scufundător care fusese paralizat de înţepătura unui melc numit „Gloria mărilor“, exact de forma celui portocaliu pe care îl ţinea ea în mână. Acesta plutea în mare, într-un întuneric total, la o adâncime de douăzeci de metri, şi ştia că nu va mai putea să revină niciodată la suprafaţă şi să scape viu. Când trupul lui a fost găsit, rezervorul de oxigen îi era complet gol. Daanish încercă să-şi imagineze groaza celui ce plutea într-o mare rece şi întunecată, fără a avea aer. Ca şi cum aş fi martorul propriei mele pieiri, se gândi el. Ca şi cum muribunzii ar putea de fapt să-şi vadă soarta: cuprinsă într-o scoică de cinci centimetri pe care o ţii în mână. Se înfioră şi se întrebă ce văzuse tatăl lui în ultima oră de viaţă.

Femeia dădea din cap cu înţelepciune. Degetele ei cuprindeau fiecare piesă, iar cutele mâinii ei încercau să pipăie fiecare cută a scoicilor. Daanish începu să îi dea explicaţii:

— Aceea care pare crăpată a fost găsită de tatăl meu în Japonia. Este cochilia unui melc crestat. Aceia doi sunt melci-spirală. Erau atât de rari, încât chinezii obişnuiau să facă falsuri după ei, din pastă de orez, şi să le vândă pe bani mulţi. Dar acum falsurile sunt rare.

Daanish primise atât unul autentic, cât şi unul fals. Îi ceru femeii să ghicească care e cel adevărat şi care e fals.

Ea zâmbi, dar nu intră în joc. Numele şi poveştile lui Daanish nu aveau importanţă pentru ea. Era suficient că scoicile erau netede la pipăit şi că scoteau sunete muzicale frumoase. După ce o frecă pe fiecare din ele, îi înapoie colierul şi întrebă brusc:

— Cu ce te ocupi în Amrika?

— Studiez.

— O să fii doctor sau inginer?

— Hmmm, nu ştiu.

Ochii ei vicleni aruncară două săgeţi spre el. Apoi femeia se întoarse la locul ei liniştit. Din când în când se uita în jur şi îi studia cu îndrăzneală pe ceilalţi călători din avion, ca şi cum ar fi fost liderul unei inchiziţii secrete.

Nu ar fi slujit la nimic să îi spună că dorea să fie jurnalist. Ar fi pus la îndoială profitabilitatea acestei decizii. Chiar şi el se îndoia de ea. Ca şi Pakistanul, Statele Unite nu erau ţara unde să poţi studia jurnalismul liber şi onest. În prima risca să i se frângă oasele. În a doua, spiritul.

Dar jurnalismul îl intriga dintr-un motiv opus celui pentru care colecţiona scoici – cealaltă pasiune a lui. Prima îl făcea să rămână la curent cu ceea ce se petrecea în jurul lui, în timp ce a doua îi impunea exact opusul. Una era frumoasă la exterior, iar cealaltă insista ca el să pătrundă într-un interior otrăvitor, ca un scufundător. Încercase să îi explice asta unui tată care devenea din ce în ce mai nemulţumit de alegerea lui. La una din ultimele lor discuţii Daanish îi spusese că avea această profesie în sânge.

Blândul şi introvertitul său bunic fusese co-fondatorul unuia din primele ziare musulmane din India. Ziarul jucase un rol important în susţinerea cauzei Mişcării Pakistaneze şi fusese apreciat de însuşi Quaid-i-Azam. Daanish fusese învăţat de mic că în India britanică, când era vorba despre cuvântul scris, musulmanii erau cu mult în urma hinduşilor şi a altor comunităţi. Înainte de anii 1930 ei nu aveau nici măcar un cotidian. Bunicul lui ajutase la înfiinţarea celui dintâi. Ca motto, acesta avea un citat din spusele unui membru al Ligii Musulmane Pan-indiene: A da lupte politice fără un ziar este ca şi cum ai merge la război fără arme. Ziarul şi-a ascuţit armele. Britanicii au răspuns prin interzicerea lui, închizându-l pe bunicul lui Daanish şi lăsând restul la latitudinea musulmanilor: celălalt co-fondator a fost împuşcat de un tovarăş musulman chiar în biroul lui.

După naşterea Pakistanului, bunicul lui a fost eliberat, iar familia acestuia s-a mutat în noul teritoriu. Dar peste zece ani, pentru că a criticat prima lovitură de stat militară din ţară, a fost din nou încarcerat.

Zeci de ani mai târziu, în ultima lui scrisoare, tatăl lui Daanish îi scria: „Vrei să nesocoteşti şansa de a fi educat în Occident şi să te întorci la sărăcia rădăcinilor mele? Te vei lupta cu americanii, dar vei descoperi că de fapt trebuie să te lupţi cu propriii tăi semeni. Nu pentru asta a stat bunicul tău în închisoare. Odată m-a avertizat: «Numai cei orbi repetă istoria». Gândeşte-te bine!“

Daanish nu-i răspunsese. Nu-i explicase că, atunci când venea vorba de presa musulmană, nu numai subcontinentul era sărăcit. Nu trebuia decât să răscolească prin reportajele despre Războiul din Golf ca să-şi dea seama că a fost câştigat cu arme care au explodat nu numai pe sol, ci şi pe hârtie. Totuşi puţini au ripostat.

Lângă el Khurram sforăia. Consola Nintendo arăta un scor de 312 puncte. CD-playerul era oprit. Daanish se gândea să-l ia şi, poate, să asculte Ice-T. Freedom of Speech… Just Watch What You Say⁶. Când a auzit pentru prima oară aceste cuvinte, a ştiut că ele trebuie să ajungă la profesorul Wayne. Aşa că le-a inclus într-una din lucrările lui semestriale. Wayne a tăiat citatul cu două linii roşii, groase, şi a adăugat: Fără referinţe la cultura pop. Daanish a argumentat că relatările din război făceau parte din cultura pop la fel de mult ca un cântec rap. Mai târziu, într-un elan nebunesc, i-a scris despre aceasta tatălui său. Doctorul l-a sfătuit să se transfere la Medicină, altfel riscă o viaţă plină de regrete.

***

Intrau pe teritoriul Germaniei, călătorind printr-un tunel de un întuneric schimbător, când negru, când uşor sepia. Peste douăzeci de minute aveau să ajungă în Frankfurt. Doamnele şi domnii din păstaia de fasole erau rugaţi amabil să-şi lege centurile de siguranţă şi să-şi stingă ţigările.

— Aterizăm! spuse tovarăşul de călătorie al lui Daanish, cu chipul luminat.

— Ai dormit bine? îl întrebă Daanish.

— O, da! Întotdeauna dorm bine.

Păstaia se înclină şi începu să coboare. Stomacul lui Daanish se strânse. Luminile oraşului Frankfurt dansau dincolo de fereastra avionului. Roţi minuscule atinseră pista de aterizare. Motoare liliputane încetiniră. Apoi se auzi un alt anunţ: doar doamnele şi domnii care aveau paşapoarte americane, canadiene sau europene puteau să debarce pe durata escalei. Ceilalţi, mai neascultători, ar putea încerca să fugă, aşa că trebuiau să rămână la bordul aeronavei.

Pentru prima oară în timpul zborului, Khurram se arătă descurajat. El nu era neascultător – de ce să nu-l creadă? Nu, îi explică Daanish. Mama lui Khurram nu luă parte la discuţie. Ea nu avea nevoie de nici o explicaţie.

Apoi păstaia făcu ceva amuzant. Se întoarse cu faţa către direcţia din care tocmai venise. Îşi înalţă botul, luă altitudine şi se îndreptă înapoi către Atlantic cu o asemenea viteză, că părul pasagerilor neascultători se ridică. Din sepia, cerul deveni auriu. Soarele apăru din nou lângă ei, coborând şi urcând. La sosire pasagerii îşi aranjară părul, îşi luară genţile şi se împleticiră spre ieşire, în direcţia unui campus universitar însorit. Daanish îşi consultă ceasul: 4.35. Întârziase la serviciu.

2

Volum mare
Octombrie 1989

— Ai întârziat! lătră Kurt, managerul restaurantului Fully Food.

Avea o minte de fotbalist într-un corp de fost boxer şi semăna cu Lee J. Cobb în Twelve Angry Men. Pentru el angajaţii erau nişte proşti cu diplomă⁷.

— Salut, Kurt, mormăi Daanish. Am fost reţinut.

Trecu rapid pe lângă Kurt înainte ca acesta să înceapă cu ale lui:

— Reţinut? Asta-i o slujbă cu volum mare de muncă!

Daanish îşi puse haina în cuier şi îşi legă şorţul lung până la genunchi, îşi potrivi boneta şi intră în sala de vase. În bucătărie plutea o duhoare de transpiraţie amestecată cu detergent de vase, ingrediente râncede, sos de usturoi aruncat peste sos vinaigrette şi brânză aruncată peste suc de portocale. Wang din China şi Nancy din Puerto Rico îl salutară când îşi luă locul la chiuvetă. Nimeni altcineva nu se deranjă să o facă.

Începu să cureţe cu furtunul o oală de aluminiu care aproape că îi ajungea până la coapse. Bucăţi de ravioli îi săriră în ochi şi pe buze. În seara aceasta în meniu fuseseră spaghete şi chiftele, plăcintă cu carne, piure şi sos de friptură, pizza la tigaie şi sortimentul obişnuit de salate. Daanish învăţa meniul în fiecare zi, nu pentru a-şi pregăti paleta de culori, ci pentru a-şi pregăti muşchii şi nervii olfactivi. Vasele uscate şi sosul erau cel mai greu de curăţat. Crusta acelei pizza la tigaie avea să fie o pacoste. Chicoti, gândindu-se cât de repede prinsese aceste cuvinte, deşi trecuseră numai două luni de când venise aici. Închise robinetul furtunului cu apă şi începu să răzuiască cu un cuţit reziduurile grase de Reddi-Mash din interiorul cratiţei. Mirosul îi făcea stomacul să plângă. Iar n-o să poată lua cina.

În mintea lui se derulară evenimentele de peste zi: se trezise la ora şapte, după o noapte în care dormise prost (colegul lui de cameră venise acasă beat la trei dimineaţa şi, aşa cum îi era obiceiul, începuse să vomite imediat ce intrase pe uşă), luase micul dejun singur (ceai şi brioşă englezească), ca de obicei, se dusese la cursul lui Wayne de la ora nouă, avusese biologie la unsprezece şi laborator la două. După slujbă se dusese să înoate şi apoi direct la Becky. Cei de-acasă îl sunau foarte des şi îl întrebau mereu „Deci cum este?“ La ce s-au aşteptat? La ce s-a aşteptat el?

Nancy trecu pe lângă el cu un teanc de farfurii. Fu gata să alunece pe podeaua plină de apă, dar se redresă la timp. „Pendejo⁸“, şuieră ea. Apoi îi zise lui Daanish:

— Mai bine ţi-ai pune mănuşile alea de plastic, drăguţule, dacă vrei să te placă femeia ta.

El rânji răutăcios:

— O să mă placă.

Începu să îşi examineze mâinile neprotejate. Aburul şi detergentul de vase îi fleşcăiseră şi îi încreţiseră pielea. Nancy îi puse mănuşile alături, iar el îşi vârî mâinile în ele.

Când studenţii terminară de servit cina, stivuiră tăvile pe o bandă rulantă care mergea înăuntru, la Wang şi Youssef. Wang, un ins pătrăţos şi lipicios, golea conţinutul fiecărei farfurii într-un coş mare de gunoi, îndesând în el resturi colorate şi consistente. Youssef, un senegalez arătos, curăţa tacâmurile şi paharele. Nancy îi aducea teancuri-teancuri de farfurii Amritei din Nepal, care le spăla şi le limpezea. Ron, un afro-american, le punea pe cărucioare. Vlad, un român, îl ajuta.

Daanish nu îi spusese lui Anu că bursa lui presupunea să stea douăzeci şi cinci de ore pe săptămână în subordinea lui Kurt. Mai bine să creadă că nu i se cerea să facă nimic altceva decât să se aplece asupra cărţilor, să devină om cu şcoală. De ce să-i mărturisească faptul că se apleca deasupra chiuvetelor, răzuind litere – din supa alfabet? În Karachi intra în bucătărie numai pentru a fi hrănit. Becky îl tachina, spunându-i că mămica lui îl răsfăţa. Ei îi dădea mâna să vorbească. Ea se afla dincolo, în sala de mese, făcându-şi griji numai cu privire la siluetă, în timp ce tăticul îi plătea taxele.

Odată, la telefon, Daanish îi spusese tatălui său despre slujbă. Doctorul nu avu multe de spus. Sfaturile pe care le avusese pentru Daanish i le dăduse deja, o singură dată, la plecare, în drumul spre aeroportul din Karachi. Vocea lui blândă, de fumător, îi ceru fiului său să nu le uite. Apoi adăugase: „Ţine capul sus! Cum îţi aşterni, aşa vei dormi. Într-o zi vei privi înapoi şi vei râde de spaghetele pe care le-ai avut în păr“.

Daanish se lupta cu tigaia de pizza. Stătea cu spatele la ceilalţi, dar îl auzi pe Ron înjurând. Întorcându-se, îl văzu pe Youssef luptându-se cu mai multe pahare scufundate în sos de brânză albastră, dublate generos cu sos de căpşune şi împănate cu cereale. Într-unul din pahare era pus un şerveţel în formă de biscuit, cu un mesaj care venea de dincolo, din sala de mese: „Mănâncă-mă!“

— Ticăloşi nenorociţi! exclamă Ron, legând sacul de resturi şi aruncându-l peste umăr.

Kurt o tachina pe Amrita – victima lui favorită. Era lentă la spălatul vaselor, mai ales atunci când se străduia să nu fie aşa, dar nu-i scăpa nici o firimitură. Kurt stătea cu mâinile lui noduroase în şolduri şi tuna:

— Cum crezi că am ajuns eu atât de departe? Muncind. Crezi că toţi au şansa de a munci, Anna? Ştii câţi oameni ne bat la uşi, implorând să facă asta? Asta-i o slujbă cu volum mare de muncă. Eşti norocoasă că o ai.

Amrita îşi muşcă buza şi scăpă o farfurie.

— Incredibil! exclamă el, ridicând mâinile spre cer.

Amrita strânse cioburile, dar în loc să le pună în coşul de gunoi rezervat pentru vesela spartă, le aruncă repede în coşul cu materiale reciclabile.

— Incredibil! repetă Kurt. Să ne mai mirăm că o numesc ţară în curs de dezvoltare?

O urmă pe fată în timp ce ea duse cioburile de la coşul greşit la cel corect şi insistă că primul nu a fost curăţat cum trebuie. Apoi se ţinu după ea şi în spălătoria de vase.

— O slujbă cu volum mare de muncă, Anita, continuă el. Cum crezi că am construit ţara asta?

Ron se opri cu un cărucior plin cu Mayo-Whip şi îi aruncă o privire furioasă. Nancy îl privi pe Daanish cu nişte ochi care parcă spuneau „Ucide-l pe Kurt şi te voi iubi veşnic“. Toţi ceilalţi nu făceau altceva decât să-şi continue treaba ritmic. Ca nişte maşini, se gândi Daanish, dorind foarte mult să o atingă pe Nancy.

Kurt continuă:

— N-am făcut-o stând degeaba, asta-i clar. Dacă speri că treaba va dispărea de la sine, aşa cum se întâmplă acolo de unde vii, să ştii că de fapt o să se strângă grămadă!

Când Kurt plecă în sfârşit din încăpere, Nancy îi spuse Amritei:

— Stai liniştită, fată, că tipul nu-i în stare să-şi găsească scula nici cu lanterna.

Şi Daanish ar fi vrut să o consoleze, dar nu ştia cum. În schimb, când Vlad trecu tăcut cu căruciorul pe lângă ei, îşi aminti brusc de căruţele trase de boi de pe străzile oraşului Karachi. Vocea plină de suflet a lui Mukesh îi răsuna în urechi: Tanga walla khair mang da⁹. Amintirea căruţaşului îi aduse un pic de mulţumire.

La 9.45 îşi scoase uniforma de lucru de la Fully Food, îşi luă haina şi ieşi în aerul rece de la jumătatea lunii octombrie. Ar fi trebuit să se ducă acasă, să facă un duş şi să studieze pentru o lucrare, însă el urcă dealul până la casa lui Becky Floe.

***

Se cunoscuseră acum o lună la sala de sport. El tocmai ieşea din piscină pe gresia plină de apă, când îi observă costumul de culoarea lămâii verzi şi degetele ca nişte mormoloci ale picioarelor la câţiva centimetri de pieptul lui. Avea unghiile lăcuite cu ojă roz, ca să se asorteze cu pielea ei pistruiată. Era lată în şolduri, avea sânii mari şi aproximativ un metru şaptezeci în înălţime. Exclamase: „Eşti atât de graţios, Day-nish!“ Ochii lui verzi, de culoarea clorului, clipiră. Nu o observase până atunci, dar ea îi ştia chiar şi numele. O iertă pentru că nu-l pronunţa corect. Pentru prima oară în viaţă, fusese urmărit de o fată.

În timp ce o conducea spre casă, ea îl luă de mână. Vremea devenise deodată caldă – vară indiană, aşa o numea ea. Fata îşi trăsese un tricou acvamarin peste capul ei cu părul de culoarea cartofului. Pe tricou scria Alegere. El se întrebă dacă era numele vreunei formaţii.

Ea voia să ştie totul despre locul de unde venea el. Era la fel ca în India? Daanish nu era sigur de ce avea ea nevoie de referinţa asta, pentru că oricum nu fusese nici acolo. Plecase o singură dată din ţară, anul trecut, şi stătuse o lună în Mexic. Când el îi descrise mâncarea lui tradiţională, ea spuse că pare a fi „exact ca în Mexic“. La fel şi clima, traficul şi cerşetorii. Oamenii, pasiunea, politica. Muzica, corupţia şi drogurile. Îi zise şi că luna petrecută în Mexic fusese fantastică. O făcuse să înţeleagă tot ce era autentic.

— Deci tu ai crescut într-un palat sau ceva de genul ăsta?

— A, nu, a râs el. Tatăl meu e doctor.

Ea îl privi întrebătoare, ca şi cum îi venea greu să creadă că lumea a treia avea medici. Privirea îi deveni apoi rapid neîncrezătoare când conversaţia lor ajunse la slujba lui de la Fully Food.

— Eşti fiu de doctor, dar ai nevoie de ajutor financiar?

În lumina soarelui, picioarele ei neepilate îşi schimbară culoarea din blond în rozaliu.

— Ei bine, da.

Dându-şi seama că nu va reuşi să o convingă până ce nu-i va spune nişte cifre, începu să-i explice:

— În Pakistan un doctor câştigă circa zece dolari pe oră. Deşi este extrem de mult în comparaţie cu salariul mediu din ţară, nu este de ajuns ca să trimiţi un copil în America, nu-i aşa?

În anii care au urmat avea să repete aceste cifre de nenumărate ori. Avea să spună, cu mai multă exasperare ca prima dată: „Nu toţi cei de culoare maro sau neagră sunt ori săraci lipiţi, ori putrezi de bogaţi. Există şi oameni de condiţie medie“.

Becky continuă să pară neîncrezătoare. Îl sărută uşor pe obraz şi îl trimise acasă.

Daanish nu se aşteptase să fie plăcut de o femeie americană. Când ajunse în camera lui, se întrebă dacă într-adevăr îl plăcea, dacă era posibil să-l placă cu adevărat, dacă va fi din nou abordat de ea sau dacă ar trebui să dea totul uitării.

După două zile îl invită în camera ei. Era plină de cărţi precum Femeia războinic, Sexualitatea şi literatura americană şi Actul sexual.

În timp ce fata vorbea, el se tot întreba dacă era o întâlnire amoroasă. Dacă da, ce ar trebui să facă? Toate întâlnirile lui anterioare cu femeile au constat în îmbrăţişări grăbite în Karachi, în maşini aglomerate şi sub ochiul agil al reprezentantului poliţiei, care avea un simţ special pentru cuplurile necăsătorite. Aşadar, interacţiunile sale cu femeile fuseseră febrile şi stângace. Niciodată nu vorbise cu vreuna din fetele pe care le sărutase, iar pe cele pe care le atinsese de-abia le văzuse.

Becky îşi întrerupse brusc pălăvrăgeala şi spuse:

— Ştii, tu visezi prea mult. Trebuie să fii stăpân pe viaţa ta, să o iei de guler şi să-i arăţi cine e şeful. În Mexic n-au învăţat încă să facă asta.

El nu se îndoia că ea îşi luase viaţa de guler. Şi recunoscu că visarea cu ochii deschişi fusese ocupaţia lui preferată acasă. Îi replică:

— Visarea poate să-ţi aducă alinare. Viaţa îşi urmează cursul şi devii un spectator. Uneori chiar nu ai altă alegere.

— Întotdeauna ai câte o alegere, zise ea şi începu să meargă prin cameră cu paşi apăsaţi, manifestându-se într-un mod pe care el nu îl înţelegea.

Astăzi purta un tricou roz pe care scria Acţionează! Părul ei era din nou ud. Înotase. Apa se scursese pe tricou, astfel că partea de sus a literelor era mai întunecată, ca şi cum ele deja acţionau. Începu să-şi usuce părul şi spuse:

— Ai o alegere în faţă la fiecare pas pe care-l faci şi, dacă te îndoieşti vreodată, trebuie să alegi să faci ceva în privinţa asta.

Uscătorul zumzăia în ritmul mişcărilor pe care le făcea fata. Daanish fu nevoit să strige pentru a-i acoperi zgomotul.

— Uneori te confrunţi cu obstacole mai mari decât tine. Când nu ai electricitate şi nu poţi porni pompa de apă, iar afară sunt patruzeci şi trei de grade, ce altă alegere poţi face decât să stai, să aştepţi şi să laşi transpiraţia să curgă pe tine?

Bzzz, continua uscătorul, uuum, brrrr, şşşşş! Se pare că ea nu-l auzise. Într-o secundă termină cu uscatul părului şi începu să se admire în oglindă.

La următoarele lor întâlniri Daanish n-o văzu niciodată pe Becky stând degeaba. Chiar şi când făcea pipi, îşi băga în cap numeroase informaţii din revistele glossy despre păr şi machiaj, reviste strânse în grămezi întregi sub chiuveta de la toaletă. El era de părere că acea colecţie este destul de ciudată pentru o fată care era în ultimul an la Studii Feministe, remarcând totodată că ea nu avea de fapt nici o carte despre feminism. Dar găsi că este mai înţelept să păstreze aceste observaţii pentru sine. În general, o lăsa să vorbească, aşteptând nerăbdător acel moment în care săruturile aveau să ducă la ceva mai mult. El avea nouăsprezece ani. Însă – mai ales în zilele acelea – virginitatea sa îl făcea să simtă că avea nouăzeci.

Poate că avea să se întâmple azi.

Bătu la uşa ei. Auzi mobila scârţâind. Deodată Becky strigă:

— Cine e?

Daanish încercă din greu să transmită dorinţă într-un singur cuvânt scurt:

— Eu!

Nu auzi nimic timp de câteva secunde. Apoi, în cele din urmă, i se răspunse:

— Poţi veni altădată?

1. Articol tradiţional de îmbrăcăminte purtat în Pakistan atât de bărbaţi, cât şi de femei, ce are forma unei cămăşi largi şi lungi până la genunchi.

2. Rugăciune pentru cel decedat.

3. Y(oung) u(rban) p(rofessional), un tânăr locuitor urban, cu o slujbă bine plătită şi un stil de viaţă materialist.

4. Instrument cu coarde de origine indiană.

5. Frate (în urdu, în orig.).

6. Libertatea de expresie... ai totuşi grijă ce vorbeşti – titlul unui album al cântăreţului american de rap Ice-T.

7. În original, în engleză, joc de cuvinte între fully food şi fully fools.

8. Proastă (în sp., în orig.).

9. Cântec tradiţional indian.