Adam Burakowski, Geniusz Karpat. Dyktatura Nicolae Ceauşescu (1965-1989)

Copyright © by Adam Burakowski

All rights reserved

© 2011, 2016 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-2578-9

ISBN PDF: 978-973-46-2579-6

ISBN print: 978-973-46-6327-9

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: Vasile Pop-Negreşteanu, Omagiu, ulei pe pânză (detaliu),© VISARTA, Bucureşti, 2016

Această carte a apărut cu sprijinul

Partener

www.enrs.eu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

ADAM BURAKOWSKI (n. 1977) – doctor habilitat în politologie, istoric, absolvent al Institutului de Istorie al Universităţii din Varşovia (2001) şi al Institutului de Studii pentru Europa de Est al aceleiaşi universităţi (2004). În cursul anului 2003 a efectuat un stagiu de practică în cadrul Cold War International History Project de la Woodrow Wilson International Center for Scholars din Washington. Din 2004 devine asistent, din 2007 lector, din 2015 profesor în cadrul Institutului de Studii Politice al Academiei Poloneze de Ştiinţe. Din 2006 activează în cadrul postului naţional de radio polonez. Începând din 2009 este membru al conducerii Grupului pentru Interese Economice Europene al Euranet şi, din 2013, al Euranet Plus. Este coautor, împreună cu Aleksander Gubrynowicz şi Pawel Ukielski, al cărţii 1989 – Jesień Narodów (2010; 1989. Toamna naţiunilor, Polirom, 2013), împreună cu Marius Stan, al volumului Kraj smutny, pełen humoru. Dzieje Rumunii po 1989 roku (O ţară tristă, plină de umor. Istoria României după anul 1989, 2012) şi, împreună cu Krzysztof Iwanek, al volumului Od kolonii do mocarstwa. Indie 1857-2013 (De la colonie la superputere, India 1857-2013, 2013). În 2015 a publicat volumul System polityczny współczesnej Rumunii (Sistemul politic al României contemporane). În prezent se ocupă de India şi Asia de Sud.

Introducere

Această lucrare este consacrată dictaturii lui Nicolae Ceauşescu. Ea îşi propune să analizeze perioada cuprinsă între momentul când acest activist de partid a ajuns la putere (22 martie 1965) şi căderea lui (22 decembrie 1989). Am împărţit această perioadă în trei etape: creşterea, stagnarea şi căderea. Ca elemente de cezură internă am adoptat următoarele evenimente: Congresul al XI-lea al Partidului Comunist Român din 1974, ocazie cu care s-a găsit soluţia juridică în măsură să-i garanteze lui Ceauşescu autoritate deplină în toate domeniile de activitate ale partidului şi statului; apoi apariţia la Kremlin a echipei lui Mihail Gorbaciov, începutul simbolic al sfârşitului pentru regimurile comuniste din Europa de Est şi, implicit, pentru dictatorul român.

O atenţie deosebită a fost acordată politicii externe promovate de echipa lui Ceauşescu. Pe scurt, aceasta consta în păstrarea permanentă a unei independenţe limitate în cadrul blocului sovietic din sud-estul Europei. Această politică necesita stabilirea unor contacte cât mai strânse cu ţările din Vest şi mai ales cu Statele Unite, care au menţinut astfel cu România relaţii intense, colaborând cu ea pe multiple planuri. Cu timpul, această alianţă insolită s-a erodat, iar faptul că Nicolae Ceauşescu a rămas refractar la perestroika sovietică, la care se adaugă prăbuşirea economică a României, a dus la sfârşitul lui inevitabil.

Epoca lui Ceauşescu se caracteriza prin concentrarea întregii puteri nu în mâinile partidului sau ale vreunui grup de decizie restrâns, la fel ca în majoritatea ţărilor comuniste din vremea aceea, ci în mâna unui singur om. Şi, cu toate că soluţia formală care sancţiona o atare situaţie a fost adoptată abia în 1974, nu încape nici o îndoială că, încă din prima clipă în care a devenit conducătorul Partidului Comunist Român, Ceauşescu a făcut în aşa fel încât să-şi elimine cât mai repede concurenţii, apoi persoanele care formulau vreo îndoială de orice fel în legătură cu linia adoptată. În acest sens putem vorbi de dictatură încă din anul 1965, deşi în mod formal ea n-a fost instituită decât aproape un deceniu mai târziu.

Istoria dictaturii lui Ceauşescu a constituit obiectul de studiu al multor cercetători, politologi şi sociologi. Cu toate acestea, perioada guvernării comuniste în România încă n-a fost suficient analizată. Dintre studiile referitoare la întreaga perioadă a regimului Ceauşescu trebuie să enumerăm lucrarea istoricului britanic Dennis Deletant¹, a politologului român Vladimir Tismăneanu², a istoricului român Adrian Cioroianu³, a istoricului român Ion Petcu⁴, a jurnalistului german Thomas Kunze⁵ şi a istoricului ceh Miroslav Tejchman⁶. O lucrare ce merită o atenţie deosebită este trilogia unui colectiv de istorici sub coordonarea Laviniei Betea⁷. Comisia înfiinţată de preşedintele Traian Băsescu şi coordonată de Vladimir Tismăneanu a publicat în 2007 un amplu raport care constituie de fapt istoria României în perioada comunismului⁸. În schimb, în 2013, Academia Română a editat volumul X al monumentalei serii Istoria românilor, consacrat epocii comuniste⁹.

În afara acestor monografii trebuie să mai menţionăm două cronologii¹⁰ şi alte câteva monografii biografice consacrate unor personalităţi ale sistemului comunist¹¹. Mai există o serie întreagă de monografii interesante referitoare la diferite aspecte punctuale ale dictaturii. Relativ bine reprezentate din punctul de vedere al cercetării ştiinţifice sunt începutul epocii Ceauşescu şi evenimentele din 1968. Din lucrările referitoare la această problematică putem menţiona cartea istoricului român Mihai Retegan¹² şi pe cea a jurnaliştilor francezi Pierre Accoce şi Daniel Pouget, care încă din anii ’70 au descris activitatea serviciilor române de spionaj şi politica externă românească¹³. O monografie pe tema preluării puterii de către Nicolae Ceauşescu a scris şi istoricul elveţian Pierre du Bois¹⁴. Sub coordonarea Laviniei Betea, acelaşi colectiv de autori care a scris biografia lui N. Ceauşescu a publicat şi o culegere de documente referitoare la reacţia României faţă de evenimentele din august 1968, precedată de o amplă introducere¹⁵. N-au fost zgârcit prezentate nici evenimentele din anul 1977 – moment de răscruce pentru echipa lui Ceauşescu, mai ales din punctul de vedere al disidenţilor de la vremea respectivă. Din perioada ulterioară, respectiv până în 1989, doar unele probleme au beneficiat de monografii mai cuprinzătoare.

Există numeroase lucrări referitoare la fiecare problemă din întreaga perioadă a cârmuirii lui Nicolae Ceauşescu. În primul rând este vorba de serviciile speciale comuniste, Securitatea, căreia i-au fost consacrate multe lucrări elaborate la un nivel mai mult sau mai puţin profesionist. Printre acestea se remarcă în mod deosebit cărţile lui Marius Oprea¹⁶, Cristian Troncotă¹⁷ şi lucrarea rezultată din colaborarea lui Stejărel Olaru cu Georg Herbstritt¹⁸. Interesante sunt de asemenea amintirile ofiţerului de spionaj refugiat în Occident Ion Mihai Pacepa¹⁹, deşi acestea trebuie abordate cu deosebită prudenţă, printre altele pentru că el îşi face cunoscute opiniile şi în legătură cu teme politice de actualitate. O anumită valoare au şi lucrările lui Mihai Pelin, care a recunoscut că a fost informator al serviciilor speciale comuniste²⁰. O prezentare pe scurt a istoriei Securităţii a propus şi Dennis Deletant, despre care am amintit deja, într-o lucrare colectivă editată de Institutul Memoriei Naţionale din Varşovia²¹.

Relativ puţin cercetat este domeniul politicii externe promovate de Ceauşescu. Există câteva monografii bune referitoare la relaţiile României cu Statele Unite²². De o atenţie deosebită se bucură, mai ales în ultimii ani, problematica relaţiilor României cu ţările din blocul sovietic²³. Politica ţării în Orientul Apropiat în prima parte a epocii Ceauşescu este studiată temeinic – merită să menţionăm, spre exemplu, monografia Cristinei Nedelcu²⁴. Merită de asemenea să fie amintite două lucrări monumentale aparţinându-i istoricului american Larry L. Watts, care s-a ocupat de relaţiile româno-sovietice, văzute într-un context internaţional larg²⁵. Celelalte direcţii ale politicii externe nu beneficiază decât de abordări vagi sau parţiale²⁶. Cel mai puţin cercetat a fost probabil domeniul istoriei economice a epocii Ceauşescu. Puţinele lucrări consacrate acestei tematici tratează în principiu doar partea finală a perioadei la care ne referim²⁷.

Alte aspecte din istoria României comuniste constituie tema unor monografii interesante. Bine reprezentată din acest punct de vedere este viaţa culturală a epocii, dar există şi câteva lucrări valoroase referitoare la societate şi la viaţa cotidiană²⁸. În schimb, cultul lui Ceauşescu şi propaganda comunistă oficială²⁹ sunt destul de sărace în studii, dacă luăm în considerare condiţiile istorice.

Cu totul altfel arată situaţia cercetării în cazul revoluţiei din decembrie 1989. Viziunea acestor evenimente influenţează şi astăzi viaţa politică şi de aceea cercetările privind prăbuşirea dictaturii lui Ceauşescu sunt mai avansate decât cele referitoare la alte perioade ale aceleiaşi dictaturi. Cele mai multe evenimente au fost reconstituite cu o exactitate mergând până la minut, s-au dat răspunsuri la multe întrebări, dar rămân în continuare deschise anumite probleme. Lucrări pe tema revoluţiei au apărut multe şi de valori diferite. Dintre ele trebuie menţionate contribuţiile membrilor Comisiei senatoriale pentru cercetarea evenimentelor din decembrie 1989³⁰, ale lui Marius Mioc³¹, care a luat parte la revoluţie, ale cercetătoarei franceze Catherine Durandin³², ale purtătorului de cuvânt al Ministerului Apărării Naţionale din anii ’90, Alex Mihai Stoenescu³³, ale ziaristului Grigore Cartianu³⁴, ale fostului opozant al regimului aflat în emigraţie Radu Portocală³⁵, apoi cele scrise de doi militari, Constantin Sava şi Constantin Monac³⁶, cele ale istoricului şi politologului Stelian Tănase³⁷ şi ale Ruxandrei Cesereanu³⁸, care a făcut un bilanţ al situaţiei cercetărilor şi discuţiilor în legătură cu toate aceste evenimente. O abordare preponderent politologică a schimbării de regim din 1989 găsim într-o lucrare semnată de Vladimir Tismăneanu şi Bogdan C. Iacob³⁹.

Merită să adăugăm că de unele dintre lucrările menţionate aici ar trebui să ne apropiem cu multă circumspecţie. Stoenescu, Portocală şi Cartianu au fost criticaţi în repetate rânduri pentru lipsa de obiectivitate şi tendinţa de a împărtăşi teoria conspiraţiei în istorie. Trebuie totuşi să recunoaştem că Portocală este unul dintre primii autori care s-au ocupat de această problematică, iar Stoenescu şi Cartianu au meritul de a fi depus un efort uriaş, adunând materiale şi publicând rezultatele detaliate ale studierii acestora.

Ediţiile precedente ale acestei cărţi – cea poloneză din 2008 şi cea românească din 2011 – se bazau pe o bibliografie destul de sumară, dat fiind că, în momentul în care am scris-o, accesul la materialul arhivistic românesc era încă foarte limitat. Însă, graţie eforturilor unora dintre activiştii sociali, intelectuali sau politicieni, arhivele au ieşit la lumina zilei. Nu a fost un proces uşor din cauza unor cercuri influente, interesate de menţinerea secretizării documentelor.

În baza legii din decembrie 1999, a fost creat Consiliul Naţional pentru Studierea Arhivelor Securităţii (CNSAS), a cărui misiune era de a prelua marea masă a documentelor din arhivele Serviciului Român de Informaţii (SRI) şi ale Serviciului de Informaţii Externe (SIE). Numai că acest proces a durat mai bine de zece ani. Arhivele CC al PCR, deşi erau păstrate în cadrul Arhivelor Naţionale ale României (ANR), ca şi pe vremea lui Ceauşescu, au rămas practic inaccesibile. Pentru cercetători, aceste fonduri arhivistice au fost deschise abia în anii 2007-2012 de directorul general al ANR, Dorin Dobrincu. Cele mai multe dintre documentele administraţiei centrale de pe vremea comunismului sunt accesibile la sediul ANR din apropierea parcului Cişmigiu, mai exact la Arhivele Naţionale Istorice Centrale (ANIC). Şi accesul la arhivele Ministerului Român al Afacerilor Externe era foarte anevoios, dar şi în acest caz lucrurile s-au mai schimbat. În momentul de faţă, pot fi cercetate fără prea mari dificultăţi documente din perioada 1945-1989. Prezenta ediţie a fost astfel completată cu informaţiile provenind din documentele consultate în aceste arhive.

În afara documentelor româneşti, în această lucrare au fost utilizate şi documente provenind din arhivele altor câtorva ţări: SUA – National Archives, College Park şi chiar arhivele preşedinţilor Statelor Unite Lyndon B. Johnson, Richard Nixon, respectiv Gerald Ford; Polonia – Arhivele Ministerului Afacerilor Externe de la Varşovia⁴⁰; Franţa – Arhivele Diplomatice ale Ministerului Francez al Afacerilor Externe de la Courneuve; în sfârşit, Cehoslovacia – Archiv ministerstva zachraničních vĕcí din Praga. Arhivele Statelor Unite şi ale Franţei sunt accesibile doar până la un anumit moment: în funcţie de situaţia concretă, cam până în prima jumătate a anilor ’70. Arhivele Poloniei şi Cehoslovaciei sunt accesibile în totalitate, dar în cazul Cehoslovaciei documentele interesante se referă în principiu doar la evenimentele anului 1968. Nici înainte (evident, cu excepţia perioadei interbelice), nici după aceea, România nu a fost o ţară prea importantă pentru Cehoslovacia, astfel încât rapoartele primite de la Bucureşti sunt banale, de rutină. Accesibilitatea arhivelor este mai mult decât evidentă în această carte – prima perioadă se bazează într-o măsură mai mare pe arhivele din ţările occidentale, iar perioada mai târzie se bazează mai ales pe arhivele ţărilor comuniste care au fost desecretizate în întregime după 1989.

În prezenta lucrare au fost utilizate de asemenea amintiri ale martorilor evenimentelor din perioada respectivă. Şi-au publicat memoriile: activişti comunişti, înalţi ofiţeri din cadrul armatei şi al Securităţii, diplomaţi străini acreditaţi la Bucureşti, membri ai „curţii” lui Ceauşescu, dar şi persoane care pot fi considerate „simpli cetăţeni” (cei mai mulţi dintre ei intelectuali). Presa românească din perioada comunistă nu este o sursă de informaţii prea importantă, întrucât principala ei sarcină a constituit-o construirea cultului personalităţii lui Ceauşescu şi de aceea aduce puţine informaţii despre situaţia politică şi economică a României.

Încă din perioada când se afla la cârma partidului şi a ţării, Nicolae Ceauşescu era perceput ca o figură aparte printre conducătorii comunişti din Europa Centrală şi de Est. La început România era o excepţie datorită poziţiei speciale pe care o ocupa în cadrul blocului sovietic şi acest lucru era legat în principal de relaţiile sale internaţionale. Cu timpul însă ţara a alunecat treptat spre o formă de dictatură în exercitarea puterii conjugată cu un cult al personalităţii tot mai radical şi cu un naţionalism din ce în ce mai agresiv. La care, mai târziu, s-au adăugat nivelul de trai scăzut până la dramatism şi tendinţa spre autarhie. Ceauşescu s-a remarcat cel mai mult în 1989, când, spre deosebire de omologii săi din celelalte ţări, nu s-a putut hotărî să accepte o pensie de lux, fiind în cele din urmă împuşcat de noile autorităţi. Această imagine stereotipă conţine multe elemente adevărate, dar trebuie totuşi să prezentăm situaţia mai amănunţit.

Prin ce se deosebea regimul lui Nicolae Ceauşescu de al altor şefi de stat din celelalte ţări europene comuniste? După părerea cunoscutului cercetător polono-american Bartłomiej Kamiński, „cele mai importante diferenţe între ţările comuniste au fost rezultatul strategiilor aplicate de comunişti în scopul de a confirma legitimitatea statutului lor de for conducător”⁴¹. Afirmaţia pare întemeiată şi merită să fie cercetat în acest sens cazul României, mergând pe aceeaşi metodă de lucru.

În martie 1965, când Ceauşescu a ocupat funcţia de secretar general al partidului, puterea comunistă se legitima utilizând mai multe argumente. În primul rând, se bucura încă de actualitate o tradiţie de sorginte stalinistă, potrivit căreia comunismul se justifica pe baza sloganului dreptăţii sociale şi al dictaturii alianţei dintre clasa muncitoare şi ţărănimea muncitoare. Acest lucru şi-a găsit expresia în numele oficial al ţării – Republica Populară Română – şi al partidului – Partidul Muncitoresc Român (PMR). În acelaşi timp, se făcea simţit tot mai clar argumentul naţionalist al legitimării, care avea în plus o dimensiune inexistentă în celelalte ţări ale Tratatului de la Varşovia: atitudinea antisovietică. Manifestarea cea mai cunoscută a acestei linii a fost „declaraţia din aprilie” (1964), denumită neoficial şi „declaraţia de independenţă”.

La puţin timp după moartea lui Gheorghe Gheorghiu-Dej, legitimarea de tip „dreptate socială” a început să piardă tot mai mult din importanţa pe care o avea înainte. Au fost schimbate atât numele partidului, cât şi cel al statului, iar noile denumiri subliniau două lucruri. În primul rând, încheierea etapei de „construire a socialismului” prin schimbarea denumirii statului în „Republica Socialistă”, iar în al doilea rând, indicarea scopului, „construirea comunismului”, prin noua denumire a partidului ca Partidul Comunist Român (PCR). Această a doua schimbare reprezintă de fapt revenirea la numele tradiţional al partidului din perioada interbelică, aceasta trebuind să semnifice, în afară de indicaţia referitoare la ţelul urmărit, respectiv „construirea comunismului”, şi o subliniere a continuităţii mişcării muncitoreşti din România. În mod paradoxal, faptul că în perioada interbelică PCR nu era în principiu decât o agentură sovietică nu a împiedicat, în 1965, revenirea la această denumire, însă de data aceasta sub sloganuri naţionaliste. După părerea cercetătoarei americane Katherine Verdery:

…dacă a existat în România lui Ceauşescu o ideologie care să prezinte o forţă potenţial hegemonică, aceasta a fost naţionalismul. Practic, toţi românii acceptau şi încă acceptă [1989] importanţa ideii naţionale, însoţită de ideea unificării lumii sociale (şi de estomparea implicită a diviziunii sociale interne)⁴².

Unul dintre elementele constitutive ale naţionalismului, aşa cum era el promovat de comuniştii români, era atitudinea antisovietică, prin distanţarea limitată faţă de politica Kremlinului. Iniţial totul era motivat în primul rând prin argumente economice (independenţa faţă de directivele CAER şi ale Uniunii Sovietice care impuneau României o formulă de dezvoltare dezavantajoasă, după părerea şefilor de la Bucureşti), dar curând această atitudine a devenit unul dintre elementele fundamentale în legitimarea pe criterii naţionaliste a puterii. Fără îndoială, un rol important l-a jucat în această privinţă istoria. Încă de la apariţia concepţiei naţionale moderne a statului român, în secolul al XIX-lea, un element inseparabil al acesteia era trăsătura antislavă şi antirusească. La închegarea unei asemenea concepţii au contribuit factori de tot felul, dar dintre cei mai importanţi putem enumera anexarea Basarabiei de către Rusia şi a Bucovinei de către Austria, adoptarea alfabetului latin în Principatele Române şi tendinţa de apropiere faţă de Occident (Orientul, asociat cu ideea de înapoiere şi ignoranţă, era identificat în principal cu Imperiul Ţarist şi cu cel Otoman), experienţa foarte neplăcută a alianţei cu Rusia din timpul primului război mondial (este vorba mai ales despre faptul că ruşii au pus mâna pe tezaurul regal al României şi nu l-au mai restituit; când armata germană a ocupat Bucureştiul, tezaurul a fost transportat în Rusia, cu care, la momentul respectiv, România era aliată) şi, în cele din urmă, faptul că Uniunea Sovietică nu a recunoscut integralitatea teritorială a României, ci a ocupat Basarabia şi nordul Bucovinei în înţelegere cu Germania hitleristă. N-a fost lipsită de importanţă nici perioada stalinistă, cu promovarea insistentă a culturii sovietice în prima parte a epocii Dej. Trăsătura antirusească era un element constitutiv atât de important al gândirii naţionale româneşti, încât practic nu se putea imagina desfăşurarea unei propagande naţionaliste în absenţa accentelor antiruseşti. Pe toată durata epocii Ceauşescu, propaganda antisovietică limitată îşi găsea expresia în creaţii literare, artistice (iar începând cu anii ’60, inclusiv în cele care se adresau tineretului) şi ştiinţifice – au apărut lucrări de istorie în care se demonstra că Basarabia este teritoriu românesc sau se făceau trimiteri la Pactul Ribbentrop-Molotov, ceea ce în celelalte ţări comuniste era de neconceput.

La toate acestea au condus interesele economice şi politice ale Bucureştiului (şi chiar ale Moscovei, până la un punct), interese care puneau accent pe întărirea autonomiei în interiorul blocului sovietic. Motivele antisovietice au început să se remarce treptat dintre celelalte teme ale propagandei oficiale. Primul punct culminant al acestui proces a fost anul 1968. Mai întâi, în aprilie, a fost mustrat şi sancţionat prin degradare la statutul de soldat fostul şef al serviciilor de Securitate Alexandru Drăghici, care a încercat să se apere utilizând argumente internaţionaliste ce, în contextul respectiv, au fost interpretate ca fiind de fapt prosovietice.

Apoi s-a înregistrat cel mai mare triumf al lui Ceauşescu – cuvântarea de la balconul CC din ziua de 21 august 1968. Acest eveniment a constituit nu numai o subliniere explicită şi clară a liniei antisovietice, ci şi începutul unei noi etape în cariera conducătorului român. Dintr-odată el a devenit un om de stat recunoscut în toată lumea drept acela care a adresat o provocare Kremlinului. Şi în acest fel, pe baza naţionalismului şi a politicii antisovietice, a apărut cel de-al treilea element de susţinere a legitimităţii echipei lui Ceauşescu: renumele internaţional. Timp de mai mulţi ani, dictatorul român a putut fi văzut alături de cei mai importanţi lideri mondiali, ceea ce i-a întărit poziţia atât în ţară, cât şi pe arena internaţională. Dar odată cu trecerea timpului Ceauşescu a abuzat tot mai mult de acest mod de a-şi câştiga legitimitatea, ceea ce, în cele din urmă, i-a provocat căderea. Îmbătrânit, conducătorul a ajuns să creadă în propria propagandă, nefiind în stare să conştientizeze că nu mai e cel care fusese în a doua jumătate a anilor ’60. Ceauşescu şi-a construit cu perseverenţă o imagine de conducător responsabil de care ţin seamă până şi cele mai importante personalităţi din lume, iar până în 1977 acest portret era în concordanţă cu realitatea. Însă în anii următori, printre altele din cauza prăbuşirii economiei, poziţia dictatorului român pe arena internaţională a slăbit, dar el trăia în continuare cu iluzia că nu s-a schimbat nimic, ceea ce a făcut posibilă continuarea aceleiaşi propagande pentru scopuri de politică internă.

Al patrulea şi ultimul pilon al strategiei de legitimare a regimului Ceauşescu a fost succesul economic în legătură cu care era utilizată sintagma societate socialistă multilateral dezvoltată. În primul deceniu al epocii Ceauşescu, nivelul de trai al populaţiei nu se deosebea prea mult de nivelul de trai din celelalte ţări comuniste, ba chiar în multe privinţe era mai ridicat (mai ales în ceea ce priveşte accesibilitatea bunurilor de consum şi, la început, libertatea de a călători în Occident). Dar, cu timpul, economia românească a început să dea tot mai multe semne de slăbiciune. Primul simptom resimţit de populaţie a fost lipsa mărfurilor de pe piaţă – ceea ce, mai târziu, va ajunge o regulă. În 1977, echipa de la guvernare a trăit un adevărat şoc în legătură cu evenimente de tipul: apariţia opoziţiei (chiar aşa, firavă cum a fost), incapacitatea administraţiei locale de a gestiona criza provocată de cutremurul din martie şi neaşteptata grevă a minerilor din Valea Jiului. Toate acestea l-au obligat pe Ceauşescu să întreprindă anumite schimbări. Dar reformele economice începute în anul următor n-au avut efectele scontate – dimpotrivă, au provocat un adevărat haos, complicând şi mai mult problemele existente. Cu toate acestea, s-a continuat aceeaşi propagandă care trâmbiţa succesul economic.

Situaţia de-a dreptul catastrofală din economia ţării şi nivelul de trai al populaţiei – ajuns la limita disperării în anii ’80 – n-au fost de natură să provoace decât corecţii nesemnificative în politica propagandistică a regimului, fără să schimbe însă nimic semnificativ în principiile fundamentale de funcţionare. La vremea respectivă se făcea mult caz de măreţele înfăptuiri ale socialismului: clădiri, noul centru civic al Bucureştiului, alte şi alte fabrici (care nu numai că erau depăşite moral, ci nu-şi puteau atinge nici măcar propria capacitate de producţie din cauza lipsurilor cronice în aprovizionarea cu materii prime şi materiale). În aprilie 1989 a fost declarată cu surle şi trâmbiţe achitarea în întregime a datoriilor externe. Spre deosebire de celelalte echipe de conducere din ţările comuniste, conducătorii români nu s-au chinuit să ascundă problema creditelor, ci au folosit-o ca pe un atu propagandistic. Deşi era conştient că situaţia economică a ţării este dezastruoasă – iar stenogramele şedinţelor Comitetului Politic Executiv sunt o dovadă indiscutabilă în acest sens –, Ceauşescu n-a recunoscut niciodată acest lucru.

Regimul dictatorului român se legitima aşadar pe forţa a patru argumente: naţionalismul, atitudinea antisovietică, recunoaşterea internaţională şi succesul economic. În comparaţie cu celelalte ţări din blocul sovietic (cu excepţia, desigur, a Coreei de Nord sau Albaniei), toate cele patru argumente ale legitimării regimului lui Ceauşescu au fost împinse până la forme foarte radicale. În probleme de naţionalism, Ceauşescu n-a fost întrecut decât de Jivkov – persecutarea turcilor din Bulgaria în anii ’80 a fost mai drastică decât ceea ce li s-a întâmplat maghiarilor din România. Atitudinea antisovietică absentă în celelalte ţări contrasta în primul rând cu situaţia din Bulgaria, unde atitudinea prorusă era unul dintre elementele cele mai importante ale tradiţiei naţionale şi era exploatată în corelaţie cu naţionalismul pentru legitimarea echipei conducătoare.

Succesul economiei era un argument utilizat şi în alte ţări, în primul rând în Ungaria, unde el constituia de fapt elementul fundamental în legitimarea echipei lui Kádár. Dar nicăieri nu s-a ajuns la o contradicţie atât de dramatică între sloganurile trâmbiţate („Epoca de aur”) şi realitate. Spre sfârşitul anilor ’80 România era cea mai săracă ţară din blocul sovietic, iar populaţia trebuia să investească tot mai mult timp pentru procurarea produselor de bază. Nivelul de trai urma să scadă şi mai mult din cauza haosului administrativ şi a obligativităţii prezenţei populaţiei active la tot mai frecventele mitinguri şi manifestaţii, ceea ce însemna de fapt din partea statului un furt sistematic al timpului liber de care dispunea cetăţeanul. Katherine Verdery numea acest proces „etatizarea timpului”, definindu-l ca „rezultatul comun intenţionat al proiectului urmărit de echipa de guvernanţi, al consecinţelor neintenţionate ale acţiunilor întreprinse cu scopul rezolvării altor probleme şi al trăsăturilor structurale ale socialismului românesc ca ordine socială sui generis”⁴³. „Etatizarea timpului”, unul dintre cele mai supărătoare efecte ale politicii economice promovate de echipa lui Ceauşescu în ceea ce priveşte calitatea vieţii, a constituit factorul care a scos în evidenţă statul român prin contrast cu celelalte ţări ale blocului sovietic, unde tendinţe de această natură existau, fără îndoială, dar n-au căpătat forme atât de drastice.

Alte aspecte care diferenţiau sistemul românesc de situaţia existentă în celelalte ţări comuniste au fost comentate într-o lucrare intitulată Ceauşescu. Anii numărătorii inverse, scrisă de sociologul şi politologul Pavel Câmpeanu, care într-o anumită perioadă a fost şi activist al Partidului Comunist. Merită să ne referim la câteva dintre afirmaţiile lui. Foarte importantă pare a fi, spre exemplu, prima din tezele prezentate de el:

Printre conducătorii ţărilor staliniste din zonă, Ceauşescu a fost singurul care nu a dobândit funcţia supremă într-o situaţie de criză, ci în una de relativă relaxare a tensiunilor sociale, economice şi politice, deci într-o situaţie care indică o tendinţă prevalentă spre consolidarea, şi nu spre slăbirea regimului. Circumstanţele nu îi cereau să salveze regimul, ci doar să continue consolidarea lui⁴⁴.

Salvarea sistemului în cazul lui Kádár sau al lui Gomułka presupunea concesii în favoarea societăţii, presupunea o anumită liberalizare. Nimic asemănător nu s-a întâmplat însă în cazul lui Ceauşescu – el a preluat puterea într-un moment când sistemul era stabil, iar liberalizarea începută de Gheorghiu-Dej îşi îndeplinise deja misiunea şi nu mai era necesară. Noul conducător a continuat însă această linie numai cu scopul de a o utiliza împotriva celor mai apropiaţi colaboratori ai lui Dej. Lipsa vreunei ameninţări interne imediate a făcut posibilă o consolidare a sistemului fără a fi nevoie să se recurgă la sprijinul social. Ceauşescu nu s-a adresat societăţii decât în momentul în care a apărut pericolul real (cel puţin în optica autorităţilor române) al intervenţiei sovietice, adică în august 1968. Entuziasmul general din acel moment a fost exploatat în scopuri propagandistice timp de mulţi ani după ce evenimentele respective se consumaseră. Într-un moment critic, în decembrie 1989, Ceauşescu a încercat să repete formula de succes, dar aceasta a degenerat în farsă, iar apoi în tragedie în primul rând pentru el însuşi.

De mare importanţă sunt observaţiile lui Câmpeanu şi în ceea ce priveşte cultul personalităţii:

Dacă pentru un deţinător al acestui tip de putere utilitatea propriului cult constă în obţinerea, consolidarea sau simularea legitimităţii acestei puteri, pentru Ceauşescu instituirea cultului său nu are această utilitate ori nu are iniţial o utilitate politică, ci una psihologică – aceea a propriei satisfacţii. […] Ceauşescu îşi instaurează cultul în contratimp cu epoca, adică la peste zece ani după ce, ca urmare a morţii lui Stalin, noii conducători stalinişti din estul continentului trecuseră de la vechile, zgomotoasele ritualuri la procedee sensibil mai discrete de personificare a puterii. El se bazează tot mai mult pe un instrument de guvernare a cărui perimare istorică fusese recunoscută chiar de către elita stalinismului european. Prin urmare, cultul lui frenetic nu este doar inutil, ci şi vetust⁴⁵.

Nu avem de unde să ştim la cine se gândea autorul când vorbea despre „elita stalinismului european”, dacă-i avea în vedere pe „umaniştii” occidentali sau mai degrabă pe activiştii comunişti din estul Europei. Dar acest aspect nu este totuşi prea important, de vreme ce cultul personalităţii instituit de Ceauşescu trezea în cel mai bun caz sentimente de milă, pentru că de cele mai multe ori era vorba pur şi simplu de o silă exprimată explicit şi de unii, şi de alţii (Jean-Paul Sartre a protestat chiar în 1977 împotriva persecuţiilor la care era supusă opoziţia politică din România). În celelalte ţări din blocul sovietic, un cult al personalităţii dus până la o scară mai mare a existat doar în Bulgaria şi, până la un anumit punct, în Uniunea Sovietică (Brejnev), respectiv în Ungaria, dar în nici una din aceste ţări el n-a ajuns la manifestări atât de absurde ca în România. Interesant de remarcat e faptul că Nicolae Ceauşescu era atât de legat de acest cult, încât n-a vrut să renunţe la el nici chiar în situaţia în care cultul personalităţii devenise o piedică reală în atingerea ţelurilor sale politice. Şi ne referim aici în primul rând la sfera informaţiilor. Impunând mijloacelor de informare în masă lansarea agresivă a cultului personalităţii, Ceauşescu a dus la pierderea credibilităţii acestora. Şi era vorba în primul rând de televiziune, care (din motive de economie) şi-a tot redus programul de funcţionare în aşa fel încât la sfârşit se ajunsese la doar câteva ore de emisie pe zi, şi acelea aproape în întregime dedicate dictatorului şi soţiei sale. În această situaţie, românii îşi adaptau antenele pentru a primi semnal de la televiziunile maghiară, iugoslavă sau chiar bulgară, făcând astfel ca autorităţilor să le scape din mâini o foarte importantă armă propagandistică⁴⁶. Cultul personalităţii impus orbeşte a depăşit graniţele absurdului şi în alte domenii – în 1989, în condiţiile atacului masiv declanşat de mass-media, atât în Răsărit, cât şi în Apus, împotriva autorităţilor române, Centrala de la Bucureşti le-a cerut inclusiv agenţilor săi responsabili cu influenţarea mijloacelor de difuzare în masă din Occident să utilizeze sintagma „tovarăşul Nicolae Ceauşescu, secretar general al PCR” de fiecare dată când se refereau la conducător, ceea ce automat îi demasca pe respectivii agenţi, făcând astfel ineficientă orice iniţiativă⁴⁷.

O altă diferenţă între Ceauşescu şi colegii lui din ţările comuniste, asupra căreia a atras atenţia tot Pavel Câmpeanu, a fost faptul că la un moment dat conducătorul român a început să se sprijine în exercitarea autorităţii în primul rând pe membrii propriei familii, şi nu pe o clică de activişti devotaţi, aşa cum procedau alţii⁴⁸. În celelalte ţări din blocul sovietic – şi mai ales în Bulgaria – s-au manifestat de asemenea tendinţe de nepotism, dar nicăieri ele n-au căpătat totuşi un caracter atât de radical. Merită să observăm însă că, în momentele cu adevărat critice, Ceauşescu nu a lăsat sarcinile de răspundere corespunzătoare pe seama membrilor familiei sale, ci le-a transferat unor persoane pe care le considera specialiste, ceea ce până la urmă s-a terminat rău pentru el, deoarece oamenii convocaţi în asemenea momente (Iulian Vlad, Ştefan Guşă, Victor Atanasie Stănculescu) l-au trădat ori l-au părăsit.

Câmpeanu atrage atenţia şi asupra diferenţelor ideologice existente între ţările din blocul comunist:

În consonanţă cu mitul exacerbat al personajului, fervoarea naţionalistă formează nucleul unei confuze ideologii alternative, de esenţă populistă, care se demarxizează păstrând un jargon cu vagi reminiscenţe pseudomarxiste. Incluzând invocarea aşa-numitului marxism-leninism în ritualul propriului cult, Stalin îşi recunoştea filiaţiunea cu ideologia care îl precedase, pe când cultul lui Ceauşescu îşi improvizează o ideologie ad-hoc – în fapt, devine ideologia acelui regim⁴⁹.

Până la un anumit punct ne putem declara de acord cu această afirmaţie, dar ni se pare totuşi că autorul a supraapreciat coerenţa ideologică din celelalte ţări ale blocului sovietic în anii ’70 şi ’80. Comunismul îşi epuizase puterea de mobilizare, aşa încât peste tot s-a ajuns la hibrizi eclectici, combinaţi de altfel în principal cu un naţionalism militant, la fel ca în România. Aşa că, din acest punct de vedere, Ceauşescu n-a constituit o excepţie.

Se deosebea în schimb, lucru subliniat şi de Câmpeanu⁵⁰, de vecinul său Tito, a cărui atitudine antisovietică se manifestase şi prin încercarea de a crea un sistem socioeconomic alternativ faţă de URSS, caracterizat prin îmbinarea unor soluţii de tip capitalist cu cele utilizate în comunism. Şi pe plan internaţional Iugoslavia a fost mai activă, deşi România se străduia în fel şi chip s-o ajungă din urmă cel puţin în acest domeniu. Tito a fost unul dintre creatorii mişcării ţărilor nealiniate, ceea ce, indiferent de sensul existenţei unei astfel de organizaţii, însemna că rangul său era mai înalt, iar ambiţiile mai mari decât ale lui Ceauşescu, care s-a străduit doar să oscileze între URSS, China, SUA şi ţările europene, dar fără să creeze o alternativă capabilă să atragă şi alte ţări. Conducătorul român nu dorea să rivalizeze cu nimeni din punct de vedere ideologic, iar acţiunile lui se caracterizau mai degrabă prin pragmatism. Când însă pragmatismul lui a început să dispară, acest lucru s-a întâmplat din cauza hipertrofierii personalităţii sale, şi nu a cine ştie căror ambiţii ideologice. Spre deosebire de majoritatea celorlalţi dictatori (nu numai comunişti), „Geniul Carpaţilor” n-a lansat nici o doctrină personală, fie ea oricât de incoerentă, pentru satisfacerea propriului eu fiindu-i suficientă puterea, respectiv recunoaşterea din partea liderilor mondiali.

Trebuie totuşi să remarcăm că nu toţi cercetătorii sunt pe deplin de acord cu această teză. După părerea lui Vladimir Tismăneanu şi a lui Bogdan Cristian Iacob, „spre deosebire de majoritatea regimurilor leniniste din Europa de Est, cel din România nu a renunţat niciodată la etosul transformismului radical (Robert C. Tucker) şi la obsesia construirii «omului nou»”⁵¹. Un compromis între cele două atitudini ar putea fi afirmaţia că Nicolae Ceauşescu nu a propus nimic nou, dar tocmai această absenţă a noului i-a permis să păstreze unele dintre tezele valide din perioada stalinistă, inclusiv pe cele referitoare la necesitatea muncii ideologice pentru construirea „omului nou”.

Diferenţe foarte interesante între situaţia României şi cea a celorlalte ţări din blocul sovietic a relevat sociologul polonez Jadwiga Staniszkis. Luând ca termen de comparaţie condiţiile economice, ea a prezentat evoluţia relaţiei fiecăreia dintre ţările-satelit cu URSS. Această relaţie a fost unul dintre elementele fundamentale care au influenţat dezvoltarea situaţiei interne (iar România nu a constituit o excepţie din acest punct de vedere) şi tocmai de aceea merită să-i urmărim evoluţia.

După părerea Jadwigăi Staniszkis:

În Europa de Est am avut de-a face cu o secvenţă de trei paşi care s-a repetat ciclic: izolarea politică faţă de Occident; provocarea intenţionată şi silită a unor probleme economice care duc mai întâi la dependenţă, apoi la adâncirea ei (de exemplu, tocmai alocarea impusă a unor factori de producţie); stabilizarea structurilor organizatorice în măsură să execute politica de dependenţă⁵².

Doamna Staniszkis a observat patru astfel de cicluri. După părerea ei, România a făcut notă discordantă încă de la început în comparaţie cu celelalte ţări ale blocului sovietic:

Modelul de exploatare specific primului ciclu al dependenţei, constând în valorificarea – spre interesul Uniunii Sovietice – a rezervelor sale locale, a permis României să iasă din perioada stalinistă fără un bagaj atât de mare (comparativ cu alte ţări) de structuri impuse, împovărătoare pentru echilibrul economiei⁵³.

Întrucât în acest ciclu cele mai importante instituţii, întreprinderile mixte sovieto-române, aşa-numitele sovromuri, nu fuseseră integrate în economia naţională, lichidarea lor după moartea lui Stalin a făcut posibilă recăpătarea rapidă a autonomiei economice faţă de centru.

Cel de-al doilea ciclu, iniţiat de Hruşciov, care s-a folosit de CAER (şi aşa inactiv până în momentul respectiv) ca de un instrument, presupunea împărţirea economiilor socialiste în două categorii: „industriale” şi „agrare”. România fusese clasată în cea de-a doua categorie şi de aici a luat naştere revolta împotriva unei astfel de clasificări. Misiunea echipei lui Dej a fost cu atât mai uşoară cu cât economia românească nu fusese transformată atât de mult ca în celelalte ţări comuniste şi, în plus, gradul ei de dependenţă faţă de economia Uniunii Sovietice era cu mult mai redus. Răspunsul Bucureştiului la iniţiativa sovietică a fost încercarea de a realiza un model autarhic de industrializare, dar preluând totuşi soluţiile staliniste. Aşa încât Ceauşescu a realizat ceea ce nu reuşiseră să facă în România Sovietele: a transformat într-atât economia naţională, încât a făcut-o dependentă de materiile prime naturale din import şi în primul rând de petrol.

Al treilea ciclu, în anii ’70, a constat în aparenta deschidere faţă de Occident în primul rând prin atragerea unor credite şi achiziţia de tehnologie. În acest caz România a urmat acelaşi parcurs ca şi celelalte ţări comuniste. Iată ce scrie doamna Staniszkis pe această temă:

Mijloacele financiare occidentale nu funcţionau ca un capital şi, în consecinţă, nu au dus la transformarea structurii economice dezechilibrate a statelor respective (în acord cu logica echilibrului dintre cerere şi ofertă). Ca urmare, în anii ’70 a crescut dependenţa faţă de Occident (prin datorii şi import cooperativ), iar „insulele de modernitate”, care se bazau pe tehnologia importată, erau izolate de celelalte ramuri ale industriei sau agriculturii ce nu erau dotate cu noua tehnologie⁵⁴.

Aceasta a fost şi experienţa românească. În plus, competitivitatea tot mai scăzută a producţiei naţionale a obligat echipa lui Ceauşescu să se reorienteze spre Răsărit pentru a căuta pieţe de desfacere. Către sfârşitul anilor ’70 schimburile României cu ţările din CAER şi în special cu URSS au început să crească rapid, în ciuda tot mai pronunţatei distanţări a Bucureştiului faţă de Moscova pe arena internaţională.

Cele două tendinţe se vor adânci şi mai mult în cursul celui de-al patrulea ciclu, care, după părerea doamnei Staniszkis, a început în anul 1981 şi a constat în pierderea autonomiei în sectoarele strategice şi în presiunile pentru lichidarea deficitului din schimburile comerciale dintre Uniunea Sovietică şi ţările-satelit. Din punct de vedere politic, Ceauşescu se îndepărta tot mai mult de ceilalţi conducători comunişti europeni, în timp ce dependenţa României faţă de URSS creştea, la fel ca şi contactele comerciale reciproce. Spre sfârşitul anilor ’80, Moscova devenise cel mai important partener economic al Bucureştiului, în ciuda încercărilor dramatice ale lui Ceauşescu de a revigora colaborarea cu Lumea a Treia. Echipa care a ajuns la putere după căderea dictatorului a fost în schimb una dintre cele mai pronunţat filoruse (şi conservatoare) din regiune. E suficient să amintim că această echipă s-a adresat autorităţilor de la Moscova pentru a solicita ajutor, ceea ce nu s-a mai întâmplat în Europa de Est din 1968⁵⁵. Nicolae Ceauşescu, cu viziunea lui despre o Românie independentă, bazată pe o economie autarhică, a condus aşadar ţara nu numai spre o catastrofă economică totală, ci şi către o dependenţă strivitoare faţă de Uniunea Sovietică şi, mai târziu, faţă de Rusia.

Toate aspectele, neîndoielnic esenţiale, care deosebeau România lui Ceauşescu de celelalte ţări ale blocului sovietic nu au fost de natură să elimine faptul că în acest caz avem de-a face cu o versiune doar uşor modificată a aceluiaşi fenomen: comunismul est-european. Şi în alte ţări au existat asemenea soluţii instituţionale şi asemenea practici de guvernare. Conducătorul, partidul, serviciile speciale şi înspăimântarea populaţiei, lipsa libertăţii de exprimare şi monopolizarea canalelor de difuzare a informaţiei, îngrădirea posibilităţii de a pleca din ţară – toate acestea constituiau temelia funcţionării statului comunist atât în România, cât şi în celelalte ţări din regiune. Echipa lui Ceauşescu se deosebea de cele din alte ţări, mai ales în anii ’80, în principal prin gradul de intensitate a diferitelor fenomene, deşi e greu să vorbim aici de forme extreme (aşa ceva se petrecea şi se mai petrece şi astăzi în Coreea de Nord), fiind vorba mai degrabă de forme foarte radicale. În ce fel şi de ce în România lui Ceauşescu s-a ajuns tocmai la o practică atât de radicală a comunismului constituie tema principală a prezentei lucrări.

Cartea a fost structurată în patru capitole. Primul capitol are ca temă istoria Partidului Comunist Român de la crearea lui, continuând cu preluarea puterii după al doilea război mondial şi perioada guvernării lui Gheorghe Gheorghiu-Dej, respectiv până la preluarea succesiunii de către Nicolae Ceauşescu. A fost prezentată şi discuţia – nelipsită din activitatea de cercetare istorică – despre felul în care şi motivele pentru care tocmai acest activist a devenit şeful statului român. Ceauşescu nu era unul dintre cei mai apropiaţi colaboratori ai predecesorului său, iar alegerea lui a constituit o surpriză atât pentru societate, cât şi pentru activiştii de partid, deşi trebuie să facem precizarea că o parte din membrii aparatului de partid îşi doreau tocmai o astfel de opţiune, văzând în Ceauşescu o şansă pentru propriile cariere. Al doilea capitol prezintă preluarea treptată a puterii de către Nicolae Ceauşescu. Au fost comentate diferitele etape ale acestui proces: eliminarea concurenţilor, inocularea cultului personalităţii şi, în cele din urmă, instaurarea dictaturii cu ocazia Congresului al XI-lea al PCR din 1974. Capitolul 3 este consacrat perioadei de stagnare a sistemului politic din România. Data convenţională a încheierii acestei perioade este 11 martie 1985 – odată cu alegerea lui Mihail Gorbaciov ca secretar general al CC al PCUS. O atenţie deosebită a fost acordată problemelor economice, întrucât această perioadă s-a caracterizat atât prin prăbuşirea economiei naţionale, cât şi prin importanţa acordată achitării datoriei externe. Capitolul 4 şi ultimul vorbeşte despre căderea lui Ceauşescu şi a sistemului comunist din România. Sfârşitul simbolic al comunismului din România a fost momentul fugii cuplului dictatorial din clădirea CC din data de 22 decembrie 1989, la ora 12.06.

Mişcările de opoziţie şi disidenţa nu se înscriu în sfera tematică a acestei lucrări, motiv pentru care aceste probleme nu apar decât în contextul unei reale influenţe exercitate asupra puterii.

În forma în care a fost publicată, această carte reprezintă reluarea, într-o anumită măsură, a lucrării de doctorat scrisă sub îndrumarea profesorului Andrzej Paczkowski şi susţinută la Institutul de Studii Politice din cadrul Academiei Poloneze de Ştiinţe în iunie 2007. Pe tot parcursul redactării acestei lucrări numeroase persoane mi-au acordat un ajutor imens şi dezinteresat.

În primul rând aş vrea să-i mulţumesc profesorului meu Andrzej Paczkowski, care mi-a supervizat cercetările şi m-a ajutat să obţin accesul la documente de natură să îmbogăţească semnificativ prezenta lucrare. Îi datorez, de asemenea, recunoştinţă doamnei profesor Jadwiga Staniszkis, care m-a ajutat extraordinar de mult în etapa introductivă de acumulare a materialului documentar. Aş vrea să le mulţumesc şi domnului profesor Wojciech Roszkowski, domnului profesor Jan Kofman, precum şi colegelor şi colegilor din cadrul Institutului pentru Europa Centrală şi de Est al ISP PAN, ale căror valoroase observaţii au constituit un aport semnificativ la conturarea formei finale a acestei cărţi.

Aş dori să le mulţumesc şi celor care se ocupă de studierea Europei Orientale de la Universitatea din Varşovia, unde am învăţat limba română şi am aprofundat problematica legată de situaţia României. Este vorba în special de dr. Jerzy Targalski şi prof. Constantin Geambaşu.

Trebuie să le adresez un cuvânt de mulţumire cu totul special domnului Krzysztof Darewicz şi fiului său, tot Krzysztof, pentru ajutorul nepreţuit pe care mi l-au acordat pe tot timpul şederii mele la Washington, în anul 2003. Aş vrea, de asemenea, să îi adresez mulţumiri speciale doamnei Dorota Leonowicz, care în vara anului 1996 m-a îndemnat să fac prima călătorie din viaţa mea în România, călătorie care mi-a trezit interesul pentru această ţară.

Doresc să le mulţumesc şi prietenilor mei români care şi-au făcut întotdeauna timp pentru mine, care nu m-au dezamăgit niciodată şi fără ajutorul cărora această carte ar fi mult mai săracă. Este vorba de Stejărel Olaru, Marius Oprea, Nicolae Videnie, Monica Voitovici şi Mihai Preda – tuturor le datorez foarte mult. În plus, aş vrea să le mulţumesc domnului Armand Goşu şi domnului Mircea Munteanu de la Cold War International History Project din Washington.

Ţin de asemenea să le mulţumesc persoanelor care au făcut posibile ediţia românească şi cea americană ale prezentei cărţi, care prin sugestiile lor valoroase au îmbogăţit-o în mod substanţial. Mă refer în special la Silviu Lupescu şi Radu Ioanid.

Şi, în sfârşit, aş vrea să mulţumesc persoanelor cărora le datorez cel mai mult: soţiei mele Agnieszka, copiilor mei Julia, Antoni, Marta şi Maria. Fără sprijinul lor necontenit, nimic n-ar fi fost posibil.

În prezenta lucrare am respectat ultimele reglementări privitoare la ortografia românească. În perioada comunistă era utilizată, spre exemplu, scrierea cu î şi sînt, căreia, de altfel, i-au rămas credincioase chiar şi unele edituri.

1. D. Deletant, Ceauşescu and the Securitate: Coercion and Dissent in Romania 1965-1989, New York, 1995 [ed. rom. Ceauşescu şi Securitatea. Constrângere şi disidenţă în România anilor 1965-1989, trad. de G. Ciocâltea, Editura Humanitas, Bucureşti, 1998].

2. V. Tismăneanu, Stalinism for All Seasons: A Political History of Romanian Communism, University of California Press, 2003 [ed. rom. Stalinism pentru eternitate. O istorie politică a comunismului românesc, trad. de C. Petrescu şi D. Petrescu, Editura Polirom, Iaşi, 2005].

3. A. Cioroianu, Pe umerii lui Marx. O introducere în istoria comunismului românesc, Editura Curtea Veche, Bucureşti, 2005.

4 . I. Petcu, Ceauşescu, un fanatic al puterii. Biografie neretuşată, Editura Românul, Bucureşti, 1994.

5 . T. Kunze, Nicolae Ceauşescu. Eine Biographie, Berlin, 2000 [ed. rom. Nicolae Ceauşescu. O biografie, trad. de A. Teodorescu, Editura Vremea, Bucureşti, 2002].

6 . M. Tejchman, Nicolae Ceauşescu. Život a smrt jednoho diktátora, Praga, 2003.

7 . L. Betea, C. Diac, F.-R. Mihai, I. Ţiu, Viaţa lui Ceauşescu. Ucenicul partidului, Editura Adevărul Holding, Bucureşti, 2012; idem, Viaţa lui Ceauşescu. Fiul poporului, Editura Adevărul Holding, Bucureşti, 2013; L. Betea, F.-R. Mihai, I. Ţiu, Viaţa lui Ceauşescu. Tiranul, Editura Cetatea de Scaun, Târgovişte, 2015.

8 . Comisia Prezidenţială pentru Analiza Dictaturii Comuniste din România, Raport final.

9 . D.C. Giurescu, Istoria românilor, vol. X: România în anii 1948-1989, Editura Enciclopedică, Bucureşti, 2013.

10 . C. Păiuşan, N.D. Ion, M. Retegan, Regimul comunist din România. O cronologie politică (1945-1989), Editura Tritonic, Bucureşti, 2002; D.C. Giurescu (coord.), Istoria României în date, Editura Enciclopedică, Bucureşti, 2003.

11 . Membrii CC al PCR 1945-1989. Dicţionar, CNSAS, Bucureşti, 2004; G. Crişan, Piramida puterii, vol. I: Oameni politici şi de stat, generali şi ierarhi din România (23 august 1944 – 22 decembrie 1989), Editura Pro Historia, Bucureşti, 2004; M. Pelin, Un veac de spionaj, contraspionaj şi poliţie politică, Editura Elion, Bucureşti, 2003; D. Jela, Lexiconul negru. Unelte ale represiunii comuniste, Editura Humanitas, Bucureşti, 2001.

12 . M. Retegan, In the Shadow of the Prague Spring. Romanian Foreign Policy and the Crisis in Czechoslovakia 1968, Iaşi, Oxford, Portland, 2000 [ed. rom. 1968 – Din primăvară până în toamnă, Editura RAO, Bucureşti, 1998].

13 . P. Accoce, D. Pouget, Le Réseau Caraman – Treize Roumains ont fait trembler l’OTAN, Paris, 1972 [ed. rom. Reţeaua Caraman – cei treisprezece români care au zguduit NATO, trad. de M. Pătraşcu, Editura Compania, Bucureşti, 1999].

14 . P. du Bois, Ceauşescu au pouvoir. Enquête sur une ascension, Chêne-Bourg, Geneva, 2004 [ed. rom. Ceauşescu la putere. Anchetă asupra unei ascensiuni politice, trad. de I. Ilie, Editura Humanitas, Bucureşti, 2008].

15. L. Betea, C. Diac, F.-R. Mihai, I. Ţiu, 21 august 1968. Apoteoza lui Ceauşescu, Editura Polirom, Iaşi, 2009.

16. M. Oprea, Banalitatea răului. O istorie a Securităţii în documente, 1949-1989, Editura Polirom, Iaşi, 2002; M. Oprea, Moştenitorii Securităţii, Editura Humanitas, Bucureşti, 2004.

17. C. Troncotă, Duplicitarii. O istorie a Serviciilor de Informaţii şi Securitate ale regimului comunist din România, Editura Elion, Bucureşti, 2003; C. Troncotă, Torţionarii. Istoria instituţiei Securităţii regimului comunist din România (1948-1964), Editura Elion, Bucureşti, 2006.

18. S. Olaru, G. Herbstritt, Stasi şi Securitatea, trad. de V. Buta şi M. Alecu, Editura Humanitas, Bucureşti, 2005.

19. I.M. Pacepa, Czerwone horyzonty, prawdziwa historia zbrodni, życia i upadku Nicolae Ceauşescu, trad. de M. Fabianowska, Varşovia, 1990 [ed. rom. Orizonturi roşii: memoriile unui şef al spionajului comunist, trad. de R.G. Toader, New York, 1988; Orizonturi roşii: crimele, corupţia şi moştenirea Ceauşeştilor, trad. de H. Gănescu şi A. Ştefănescu, Editura Humanitas, Bucureşti, 2010]; I.M. Pacepa, Moştenirea Kremlinului, Editura Humanitas, Bucureşti, 1993; I.M. Pacepa, Cartea Neagră a Securităţii, vol. I-III, Editura Zin-Omega, Bucureşti, 1999.

20. Dintre numeroasele lucrări ale lui Pelin, în afară de dicţionarul biografic pe care l-am amintit deja, merită menţionate: M. Pelin, Culisele spionajului românesc. DIE: 1955-1980, Editura Evenimentul Românesc, Bucureşti, 1997, şi încă două lucrări consacrate comunităţilor româneşti din emigraţie şi activităţilor de spionaj legate de acestea: Opisul emigraţiei politice. Destine în 1222 de fişe alcătuite pe baza dosarelor din Arhivele Securităţii, Editura Compania, Bucureşti, 2002; Operaţiunile „Meliţa” şi „Eterul”. Istoria Europei Libere prin documente de Securitate, Editura Compania, Bucureşti, 1999.

21. D. Deletant, „Romania”, [în] A Handbook of the Communist Security Apparatus in East-Central Europe 1944-1989, red. K. Persak, Ł. Kamiński, Varşovia, 2005, pp. 285-328; D. Deletant, „Studiu introductiv”, [în] M. Oprea, Banalitatea răului…, pp. 21-55.

22. J.F. Harrington, B.J. Courtney, Tweaking the Nose of the Russians. Fifty Years of American-Romanian Relations, 1940-1990, New York, 1991 [ed. rom. Relaţii româno-americane 1940-1990, trad. de M. Sadoschi, Editura Institutul European, Iaşi, 2000]; M. Răceanu, Cronologie comentată a relaţiilor româno-americane, Editura Silex, Bucureşti, 2005.

23. Despre relaţiile cu URSS vorbeşte V. Buga, Pe muchie de cuţit. Relaţiile româno-sovietice 1965-1989, Institutul Naţional pentru Studiul Totalitarismului, Bucureşti, 2013. Pentru poziţia României în cadrul Tratatului de la Varşovia: P. Opriş, România în Organizaţia Tratatului de la Varşovia (1955-1991), Editura Militară, Bucureşti, 2008. De asemenea, merită amintită lucrarea, destul de slabă de altfel, referitoare la amintirile militarilor: C. Olteanu, A. Duţu, C. Antip, România şi Tratatul de la Varşovia. Istoric. Mărturii. Documente. Cronologie, Editura Pro Historia, Bucureşti, 2005; câteva informaţii aduce şi D. Deletant, M. Ionescu, „Romania and the Warsaw Pact 1955-1989”, Cold War International History Project, Working Paper # 43, aprilie 2004; la relaţiile cu R.P. Polonă se referă I. Constantin, Din istoria Poloniei şi a relaţiilor româno-polone, Editura Biblioteca Bucureştilor, Bucureşti, 2005.

24. C. Nedelcu, Politica României faţă de problema palestiniană (1948/1979), Editura Cetatea de Scaun, Târgovişte, 2013; nu strică să aruncăm o privire asupra lucrării semnate de I. Calafeteanu, A. Cornescu-Coren, România şi criza din Orientul Mijlociu (1965-1971), Editura Sempre, Bucureşti, 2002.

25. L.L. Watts, With Friends like These: The Soviet Bloc’s Clandestine War against Romania, 2010 [ed. rom. Fereşte-mă, Doamne, de prieteni. Războiul clandestin al blocului sovietic cu România, trad. de Camelia Diaconescu, Editura RAO, Bucureşti, 2011]; idem, Extorting Peace: Romanian-Warsaw Pact Relations during 1978-1989 and the End of the Cold War [ed. rom. Cei dintâi vor fi cei din urmă. România şi sfârşitul Războiului Rece, trad. de Adriana Bădescu, Editura RAO, Bucureşti, 2013].

26. Relaţiile României cu China în anii ’50 şi ’60 au fost prezentate de L. Yong, Sino-Romanian Relations 1950s-1960s, INST, Bucureşti, 2006.

27. Dintre acestea merită amintită: C. Ionete, Criza de sistem a economiei de comandă şi etapa sa explozivă, Editura Expert, Bucureşti, 1993.

28. Printre altele merită menţionate: A. Neculau (coord.), Viaţa cotidiană în comunism, Editura Polirom, Iaşi, 2004; G. Kligman, The Politics of Duplicity. Controlling Reproduction in Ceauşescu’s Romania, Berkeley, 1998 [ed. rom. Politica duplicităţii. Controlul reproducerii în România lui Ceauşescu, trad. de M. Dumitrescu, Editura Humanitas, Bucureşti, 2000].

29. Cele mai interesante lucrări: A.U. Gabanyi, The Ceauşescu Cult. Propaganda and Power Policy in Communist Romania, Editura Fundaţiei Culturale Române, Bucureşti, 2000 [ed. rom. Cultul lui Ceauşescu, trad. de I. Vamanu, Editura Polirom, Iaşi, 2003]; L. Boia (coord.), Miturile comunismului românesc, Editura Nemira, Bucureşti, 1998; A. Cioroianu, Ce Ceauşescu qui hante les Roumains. Le mythe, les représentations et le culte du Dirigeant dans la Roumanie communiste, Editura Curtea Veche, Bucureşti, 2005.

30. Preşedintele ei, Sergiu Nicolaescu, a scris mai multe lucrări, dar adeseori el se repetă şi de aceea e suficient s-o cităm pe ultima: S. Nicolaescu, Lupta pentru putere. Decembrie ’89, Editura ALL, Bucureşti, 2005; Ş. Săndulescu, Decembrie ’89. Lovitura de stat a confiscat revoluţia română, Editura Omega Press, Bucureşti, 1996.

31. Marius Mioc a scris mai multe lucrări despre revoluţia din 1989. Dintre ele putem menţiona: Revoluţia, fără mistere. Începutul revoluţiei române: cazul Lásló Tőkés, Editura Almanahul Banatului, Timişoara, 2002; Revoluţia din Timişoara aşa cum a fost, Editura Brumar, Timişoara, 1997; Revoluţia din 1989 şi minciunile din Jurnalul Naţional. Mitul agenturilor străine. Mitul Securităţii atotputernice, care l-a dat jos pe Ceauşescu, Editura Marineasa, Timişoara, 2005.

32. C. Durandin, G. Hoedts, La mort des Ceauşescu. La vérité sur un coup d’Etat communiste, Bourin, Paris, 2009 [ed. rom. Moartea Ceauşeştilor. Adevărul despre o lovitură de stat comunistă, trad. de M. Mureşanu Ionescu, Editura Humanitas, Bucureşti, 2011].

33. A.M. Stoenescu, Istoria loviturilor de stat în România, vol. 4 (I-II): „Revoluţia din decembrie 1989” – o tragedie românească, Editura RAO, Bucureşti, 2004-2005. Alex Mihai Stoenescu a recunoscut că în anii ’80 a fost colaborator al Securităţii. Vezi A. Simina, „Omul lui Becali şi-a asumat relaţia cu Securitatea”, Evenimentul Zilei, 1 noiembrie 2006.

34. A scris o trilogie consacrată evenimentelor din decembrie 1989: G. Cartianu, Sfârşitul Ceauşeştilor…; idem, Crimele Revoluţiei. Sângeroasa diversiune a KGB-iştilor din FSN, Editura Adevărul Holding, Bucureşti, 2010; G. Cartianu, C. Delcea, M. Voinea, A. Crăciun, Teroriştii printre noi. Adevărul despre ucigaşii Revoluţiei, Editura Adevărul Holding, Bucureşti, 2011.

35. R. Portocală, România. Autopsia unei lovituri de stat – în ţara în care a triumfat minciuna, trad. de I. Cantacuzino, Editura Continent-Agora, Timişoara, 1991.

36. C. Sava, C. Monac, Adevăr despre decembrie 1989. Conspiraţie, diversiune, revoluţie…, Editura Forum, Bucureşti, 1999.

37. S. Tănase, Miracolul revoluţiei, Editura Humanitas, Bucureşti, 1999.

38. R. Cesereanu, Decembrie ’89. Deconstrucţia unei revoluţii, Editura Polirom, Iaşi, 2004.

39. V. Tismăneanu, B.C. Iacob (eds.), The End and the Beginning: The Revolutions of 1989 and the Resurgence of History, Central European University Press, Budapesta – New York, 2012.

40. Merită să adăugăm aici că Ambasada RPP a avut surse de informaţii destul de bune, lucru asupra căruia au atras atenţia inclusiv americanii. Iată un fragment dintr-un mesaj cifrat, datând din anul 1973: „Ambasadorul polonez Jaromir Ochęduszko […] este considerat un observator atent, cu relaţii mai bune decât mulţi alţii”, Cable from Bucharest June 21, 1973 [Cablogramă de la Bucureşti, 21 iunie 1973], POL 2 ROM, 1/1/70, RG 59 General Records of the Department of State, Subject Numeric Files 1970-73 Political & Defense, Box 2565; National Archives at College Park, MD.

41. B. Kamiński, The Collapse of State Socialism: The Case of Poland, Princeton, 1991, p. 5.

42. K. Verdery, National Ideology under Socialism: Identity and Cultural Politics in Ceauşescu’s Romania, Berkeley, Los Angeles, Londra, 1995, p. 11.

43. K. Verdery, What Was Socialism and What Comes Next?, Princeton, 1996, p. 41.

44. P. Câmpeanu, Ceauşescu…, pp. 7-8.

45. Ibidem, pp. 8-9.

46. Mai pe larg pe această temă, vezi A. Cioroianu, Pe umerii lui Marx…, pp. 462-466.

47. A.M. Stoenescu, Istoria loviturilor…, vol. 4 (II), p. 108.

48. P. Câmpeanu, Ceauşescu…, p. 9.

49. Ibidem.

50. Ibidem.

51. V. Tismăneanu, B.C. Iacob, „Revisiting the Nature and Legacies of the Ceauşescu Regime”, în idem, The End and the Beginning…

52. J. Staniszkis, Ontologia socjalizmu, Varşovia, 1989, p. 41.

53. Ibidem, p. 43.

54. Ibidem, p. 44.

55. Pe această temă vezi A. Burakowski: „În decembrie 1989 Iliescu şi Brucan au cerut ajutor militar de la sovietici”, 22, 2 februarie 2010; idem, „O intervenţie armată ar fi fost un dezastru”, Adevărul, 7 martie 2010; G. Cartianu, Crimele revoluţiei…, pp. 333-346.