Margaret Mazzantini, Nessuno si salva da solo

© 2013 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-3962-5

ISBN PDF: 978-973-46-3963-2

ISBN print: 978-973-46-3738-6

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă: © Sanna Pettersson

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

MARGARET MAZZANTINI s-a născut în 1961, la Dublin. Urmează cursurile Academiei de Artă Dramatică din Roma. După o carieră artistică în teatru, cinema şi televiziune, răsplătită cu numeroase premii pentru inter-pretare, renunţă la scenă în favoarea scrisului. Debutează în 1994 cu romanul Ligheanul de zinc (distins cu premiile Selezione Campiello şi Rapallo Carige). Pentru romanul Nu te mişca (2002; Polirom, 2004, 2013) primeşte Premiul Strega şi Premiul Grinzane Cavour. Cartea a devenit imediat bestseller internaţional, cu peste două milioane de exemplare vândute, şi a fost ecranizată de Sergio Castellitto, cu Penélope Cruz în rolul principal. Romanul Venit pe lume (2008; Polirom, 2010) a fost distins cu Premiul Campiello şi a fost ecranizat de Sergio Castellitto, cu Penélope Cruz şi Emile Hirsch în rolurile principale. A mai scris romanul Marea, dimineaţa (2012, recompensat cu premiile Pavese şi Matteotti).

Lui Sergio, mâniei celor puri

One love

One blood

One life

U2

— Vrei puţin vin?

Ea îşi mişcă uşor bărbia, un gest vag, plictisit. Absentă. E probabil departe, prezentă altundeva, în ceva la care ţine şi care bineînţeles nu poate fi el.

I-au înghesuit la măsuţa aia cu suporturi pentru farfurii din hârtie maronie, în mijlocul vânzolelii. Delia îşi ţine încă poşeta pe umăr.

Se uită la perechea în vârstă, aşezată cu câteva mese mai încolo. I-ar fi plăcut să stea în colţul acela mai retras. Cu spatele la adăpost, sprijinit de perete.

Gaetano îi toarnă de băut. Face un gest amplu, puţin ridicol. A învăţat de la un somelier pe care noaptea, când nu poate dormi, îl vede la televizor. Ea priveşte cum curge vinul. Sunetul acela minunat, care în seara asta pare cu totul inutil. Nu îndulceşti neiubirea cu vin bun, sunt gesturi şi bani irosiţi.

Poate nu trebuia s-o ducă într-un restaurant, pe ea n-o interesează să mănânce, să aştepte felurile de mâncare. Clipele cele mai frumoase pe care le-au petrecut împreună au fost cele neprogramate, cu un kebab sau un cornet de castane în mână şi cojile aruncate pe jos.

În restaurante nu s-au simţit niciodată prea bine. Au început să le frecventeze când aveau deja mai mulţi bani, când idila lor scârţâia deja ca un leagăn care nu-şi mai face treaba ca lumea.

Chelneriţa le-a lăsat meniul pe masă.

— Ce luăm? Ce-ai vrea?

Delia alege ceva vegetarian, o tartă, o porcărie. El însă are de gând să mănânce de-adevăratelea, să se consoleze cât poate.

Delia ridică paharul, o cupă prea bombată pe care el i-a umplut-o pe jumătate. Îl atinge cu buzele, fără să bea de fapt, apoi şi-l apropie de obraz. E aproape mai mare decât chipul ei.

A slăbit. Tot dezastrul ăla a făcut-o să piardă din greutate. Gae se teme pentru o clipă că ea a început din nou să aibă vechile probleme.

Când s-au cunoscut, de-abia ieşise dintr-o perioadă de anorexie. La început, când o săruta cu limba, îi simţea dinţii măcinaţi de aciditatea vomei. Păreau dinţişorii de lapte ai unui copil, dinţi care tocmai spărseseră gingia. Pe el îl impresionase puţin, dar era şi semnul unei oarecare intimităţi. Era minunat să poţi face schimb de dureri, să le transformi în ceva familiar. Şi el căra în spate o desagă destul de plină de căcat şi de-abia aştepta s-o verse la picioarele unei fete ca ea.

Până în momentul respectiv avusese doar relaţii mai degrabă superficiale. Se ascundea în spatele unei aparenţe mlădioase şi puţin brutale de animal de periferie. Cânta la baterie şi asta îl făcea să aibă trecere la fete. Avea ochii înfundaţi în orbite şi restul chipului uşor retras în comparaţie cu fruntea, semăna puţin cu un om al cavernelor şi putea să-şi permită să pară misterios, chiar dacă nu era absolut deloc. În realitate era foarte sentimental şi în căutarea disperată a unei iubiri. Avea părinţi tineri şi nesiguri, dar, în ciuda a tot şi a toate, încă împreună. Avea deci un soi de ideal. Şi se simţea mai curat decât cea mai mare parte a persoanelor pe care le cunoştea. Acest ideal, puţin ridicol în lumea lui plină de ketamină şi de futaiuri dure îl făcea să se simtă un Frankenstein oarecare, un nenorocit făcut din bucăţi de cadavre cusute împreună şi care nu se potriveau.

Delia îl trăsese spre ea. Îi deschisese braţele şi uşile unei relaţii profunde. I se strecura în gură. Dinţii ăia roşi de lipsa stimei faţă de ea însăşi îl înnebuneau de durere şi iubire.

Chelneriţa lasă coşul cu pâine.

— Mi-ar plăcea să fac o călătorie.

E dreptul ei sacrosanct să facă o călătorie. Trebuie să fie cu adevărat obosită. Amândoi sunt obosiţi.

— Mi-ar plăcea să merg la Calcutta.

Are o idee fixă cu Calcutta. Oraşul lui Tagore, scriitorul ei preferat. Durerea e trecătoare, în timp ce uitarea e permanentă… de câte ori l-a futut la cap cu Tagore ăla.

— Poate nu-i anotimpul potrivit…

— Poate mă trezesc închisă într-o cameră de hotel cu febră, dizenterie…

Zâmbesc uşor amândoi.

— Da, nu e chiar cea mai bună idee.

— Simt nevoia să stau singură, să mă dezlipesc de copii. Dar nu pot să mă duc atât de departe.

I-e frică să-i lase singuri.

Deseori îi lasă pe podea, să se mişte în jurul ei ca nişte iepuri, să se joace cu lucruri nepotrivite, tirbuşonul, telefonul răsturnat, cu tonul lui continuu. Le aruncă o privire plină de dragoste, dar fără viaţă adevărată. Ascunsă într-o abstracţie. O planetă reflectată. Unde dragostea nu întreabă şi nu provoacă suferinţă. Iar copiii sunt apariţii bune, fără nevoi reale. Nu cer de mâncare, nu fac caca.

Şcoala s-a terminat de puţin timp. A început vacanţa, marele câmp al celor trei luni libere.

— Du-te într-un loc mai vesel.

— N-are sens să te duci într-o direcţie opusă stării tale sufleteşti.

Gae soarbe o înghiţitură de vin. O cunoaşte, are nevoie să fie zguduită. Goliciunea bunăstării o plictiseşte, o stinge.

Au trăit aproape zece ani împreună. Pe care Delia i-a risipit criticându-i pe alţii pentru cum cheltuiesc banii şi apoi se reped să-i câştige, pentru cum se obosesc inutil să înşface sentimente minore, melancolii nesigure, minidepresii.

— Ştii care-i problema? Că nimeni nu mai are curajul să facă lucrul cel mai simplu, să-şi privească atent propria viaţă. Ceva ce oamenii au făcut dintotdeauna ca singura cale posibilă, luptând, riscând totul, nouă ni se pare un efort inutil.

Gaetano aprobă. Din meniu, atenţia i-a fost atrasă de cotoletta primavera, şniţelul unsuros, masiv, dar cu felii de roşii deasupra care-l transformă într-o mâncare de vară, aşa că devine acceptabil. O caută cu privirea pe chelneriţă, fundul ei în blugi rupţi.

— Nu ni se pare necesar să ne cunoaştem pe noi înşine.

După asemenea sentinţe, Delia pare să se simtă mai bine. Mai inteligentă decât majoritatea persoanelor.

Duce din nou paharul la buze.

— Suntem deprimaţi. Nişte imbecili deprimaţi.

Gae îşi lasă capul în jos, rupe o bucăţică de pâine. E clar că voia să planeze deasupra lui. Şi că s-a aşezat cu intenţia de a-l face praf. De a-l face să se simtă un netrebnic. O persoană care nu-şi priveşte atent propria viaţă.

— Nu e o consolare…

— Nu eu ţi-am cerut să luăm cina în oraş.

Ştie că nu e tocmai cel mai bun început pentru o seară petrecută împreună. E scenarist. Dacă ar fi cinstit, ar trebui să rupă foile şi s-o ia de la capăt.

Delia s-a spălat pe cap şi s-a machiat. Ca să-i arate că-i merge bine. Ca să ridice un zid de demnitate. E îmbrăcată cu o rochie pe care el n-o ştie sau nu şi-o aminteşte.

— E nouă?

— O am mai de mult.

Îi face plăcere că s-a îmbrăcat cu rochia aia cu decolteu bărcuţă. Îi face plăcere că a obligat-o să iasă din vizuină. Şi-o imaginează în timp ce se îmbracă, în timp ce îşi pune sandalele cu toc.

Şi el şi-a luat o cămaşă nouă, albă. Şi-a ciufulit părul în faţa oglinzii din locuinţa lui închiriată. A făcut cincizeci de tracţiuni.

E fericit că se află acolo. Departe de echipamentele de sport, de mirosul cinei pentru copii. În teritoriul acela al nimănui, pe trotuar.

E unul dintre restaurantele la modă, un local care oferă mâncărurile bune şi simple de odinioară şi are o listă de vinuri decentă. Gae l-a ales pentru că e destul de vesel şi de informal. Măsuţele se mişcă puţin pe asfaltul denivelat.

Sperase că instabilitatea aceea îi va ajuta să fie mai destinşi, mai puţin rigizi. Ceva de genul suntem aici din întâmplare, mâncăm ceva, ronţăim ceva, dar, dacă vrei, putem să ne ridicăm şi să facem câţiva paşi în întuneric. Voia să o facă să se simtă în largul ei, asta-i tot. Cel puţin o seară. Să fie din nou mai puţin răi unul cu altul.

Se întreabă când au devenit atât de răi. Când fuzionarea energiilor lor dezechilibrate a produs aliajul acela de plumb.

Se pare că privesc acelaşi lucru: foile de hârtie de culoarea sacului de sub farfuriile mari. Delia mângâie una, lângă furculiţe, rupe cu unghia o bucăţică.

Lui nu-i place să vadă porcăria aia minusculă. Era totul atât de decent şi de drăguţ. E suficient gestul acela mic, aproape invizibil ca să-l enerveze. Dacă şi-ar urma instinctul, i-ar fi suficient ca să arunce totul în aer. Ar avea chef să-i prindă mâna şi să i-o sucească.

Delia înfăşoară bucăţica de hârtie, o apropie de lumânare, o lasă să cadă în ceara moale ca pe o insectă moartă.

Chelneriţa se apropie, întreabă ce au ales. E o fată drăguţă, toate de-acolo sunt drăguţe şi foarte tinere.

— Eu aş vrea cotoletta primavera.

Chelneriţa mâzgăleşte ceva în carneţelul ei, îşi trage nasul, e grăbită:

— Şi tu?

Delia se trage îndărăt. Nu-i place tu-ul ăsta. N-a ales încă nimic, nu-i e foame. Se uită la chelneriţă, la burta ei goală lipită de masa lor.

Gae nu e mulţumit de situaţie, ar vrea să-i spună fetei să facă un pas înapoi. Când s-a aplecat spre masa perechii în vârstă ca să ia comanda, s-a întins ca o pisică, scoţând în evidenţă un curuleţ tare, şi el n-a putut să nu observe că se afla deja în poziţia potrivită. Cine ştie ce tip e. Bărbaţii sunt bântuiţi de asemenea gânduri, iar fata o ştia, cu siguranţă.

Îşi bate buza cu degetul fără s-o privească pe Delia. Se simte prins în flagrant, chiar dacă e unul destul de nevinovat. De câteva luni, din după-amiaza în care au sărbătorit ziua de naştere a copilului, a început să aibă din nou gânduri erotice. Înainte de asta, atunci când suferea într-adevăr, putea să-i treacă prin faţă Megan Fox goală şi el i-ar fi spus scuză-mă, dulceaţă, sunt ocupat, sunt pe moarte şi n-am nici un chef să ţi-o trag înainte de a muri.

Delia renunţă la tartă. Comandă o supă de orez cu verdeţuri de sezon, întreabă cu ce verdeţuri e, întreabă dacă are şi ghimbir. E alergică la ghimbir, dar mai nou îl pun peste tot dintr-o foame de Orient care pare să facă mai suportabil acest Occident întunecat. A descoperit că tot ghimbirul importat vine din China şi că, fiind o rădăcină, absoarbe ce e mai rău din culturile alea criminale, burduşite de substanţe chimice.

Când poate, Gae devorează ghimbir în restaurantele japoneze, dă pe gât boluri întregi. E o formă de terorism împotriva Deliei, împotriva lui Daruma¹. Sau poate doar îi place şi-atât.

I-ar plăcea să înceapă din nou să trăiască într-o zi, aşa, fără să se gândească la ce vâră în gură, cum făcea înainte, în urmă cu zece ani.

Dar în seara asta se gândeşte că probabil n-o să mai poată niciodată să se bucure de ceva fără să fie atent şi să încerce să se apere.

N-o să-i fie prea uşor să se apere de orice. Deja s-a schimbat. Profund. La urma urmelor, nu asta voia când s-a încurcat cu Delia? Să devină o persoană mai atentă cu ea însăşi, mai grijulie. Unul din tipii ăia ca-n filme, care ştiu cum trebuie luate hotărârile, viaţa şi femeia lor. Iar ea părea într-adevăr incredibil de disponibilă. O fată gata să lase totul ca să-şi facă o familie, să se ocupe de el, să-l ajute să devină bărbatul care nu sperase niciodată să poată deveni.

Într-o lume care nu prea invita la probitate, Delia i se păruse un far, un gigant. Îi plăceau fetele cu fuste şifonate, adidaşi şi păr ciudat, fetele cu o carte mereu sub braţ. Delia era exact aşa. O creatură modernă, copleşită de durerile contemporane, dar cu o inimă calmă pe undeva, pe sub puloverele ei largi. O inimă demodată, fermă şi totuşi zgâlţâită mereu de unduirile mării, ca o ancoră.

— Aş putea merge în Scoţia.

De la Calcutta în Scoţia, ăsta da salt. Gae a dat deja pe gât un pahar de vin şi acum aprobă cu mai multă uşurinţă. Cască ochii cu expresia aia tipică de tâmpit pe care o face când vrea să se arate interesat de ceva care, de fapt, îi scapă.

Delia e serioasă, cufundată în una dintre expresiile ei dramatice. Cu fruntea încruntată ca a unui căpitan de vas din Noua Zeelandă.

— N-am fost niciodată în Noua Zeelandă, iar acum n-o să mai mergem.

Gae zâmbeşte uşor, cu tandreţe şi aroganţă.

Nu-i spune că şi el se gândeşte la Noua Zeelandă. La călătoria aia lungă pe care ar fi vrut s-o facă împreună cu copiii, kilometri de pământ virgin şi o mulţime de oi.

Ăsta e unul dintre lucrurile care-l enervează cel mai tare, pentru că îl impresionează. Când se gândesc în acelaşi timp la acelaşi lucru. Ceva ce n-are nici o legătură cu prezentul şi cu discuţia pe care o poartă, ce vine de departe şi le pătrunde în acelaşi timp în minte.

Cândva râdeau, îşi uneau degetele mici, ţic sau ţac?, şi rosteau o dorinţă, atât de idioată, încât nu încercau niciodată s-o ducă la îndeplinire. Ultima oară când s-a întâmplat, împletindu-şi degetul cu cel al Deliei, dorinţa lui Gae a fost să sperăm că reuşim. Să rămânem împreună.

Acum nu-i mai pasă nici cât negru sub unghie de jocul ăla infantil pe care n-o să-l mai facă niciodată şi care nu le-a adus noroc, la fel ca o grămadă de alte lucruri.

Nici copiii nu le-au adus noroc. Dar ăsta e un gând de care el chiar se ruşinează că i-a venit în minte.

Dacă n-ar fi vorba de copii, n-ar fi aici, în faţa ăsteia. Dar cine-i asta? De câte ori nu i-a venit să se întrebe, de ce se vâră cineva într-un buzunar şi nu în altul? Doar ca să se simtă atât de rău.

De câte ori nu i-a venit să se întrebe, cine te cunoaşte? Cine eşti? De ce trebuie să suport totul de la tine? Mirosurile tale cele mai intime şi tot restul. Chipul tău dezamăgit aflat în faţa mea.

Priveşte în gol. Trece un şniţel, dar nu e pentru el. E pentru bătrânul de la masa de lângă perete. Vede o mână bătrână şi bronzată ridicându-se să mulţumească. Trebuie să fie un bătrân viveur… unul dintre clienţii cu numele pus pe masă. O prinde pe chelneriţă de braţ, o face să râdă. Imită cântatul la vioară.

E o şcoală de muzică pe undeva prin apropriere. Gae îşi aminteşte că, într-o zi, a auzit notele unor instrumente venindu-i în întâmpinare dintr-o curte. S-a gândit să-şi vâre nasul şi să ceară informaţii. I-ar plăcea să se apuce din nou de cântat. N-a studiat niciodată, cânta din instinct.

E o greşeală să te iei după instinct. Te duce până într-un anumit punct şi apoi te lasă baltă. Când începi să devii un dur nu mai ai nimic, instinctul moare tânăr. Se transformă în suspiciune. Iar tu rămâi un simplu ignorant pradă lipsurilor tale.

Făcuseră dragoste chiar şi de departe, de mai multe ori. Fără să-şi spună nimic, s-au trezit transpirând, aplecându-se în mijlocul unui parc, într-un autobuz. Gândul era atât de puternic, erau braţe care deschideau coastele. Ca şi cum celălalt ţi-ar căuta inima, din partea opusă a oraşului, trecând prin ziduri de maşini şi de ciment.

— Azi m-am gândit că fac dragoste cu tine.

— Şi eu.

— Unde? La ce oră?

Se exaltau (erau destul de exaltaţi în perioada aia), era o hiperbolă pe care doar misticii o cunoşteau, oameni care făcuseră ani de zile exerciţii pentru a reuşi să se topească într-o dimensiune extracorporală. Pentru ei însă era uşor, necesar.

Dar Gae nu mai crede în asta, nu-şi mai aminteşte dacă s-a întâmplat cu adevărat.

Dacă Delia n-ar fi în faţa lui. Dacă prezenţa ei nu i-ar aminti că s-a întâmplat cu adevărat.

Nu, era doar frenezia căutării unei rochii roşii pentru sărbătoarea iubirii.

Poluţii în afara programului pentru visuri umede.

Acum Delia se gândeşte la asta.

De câte ori îl are pe Gae în faţa ei, umerii lui, bucăţica aceea de piele care intră în cămaşă, se întreabă de ce nu s-a oprit, de ce n-a dat înapoi. În faţa acelui prag.

Ar fi fost suficient să plece cu prietena ei Micol, aşa cum programaseră în vara aceea de vid de după licenţă. Londra era atât de stimulantă, la avangardă în domeniul macrobioticii, al culturilor biodinamice. Ar fi putut să încerce acolo o carieră de nutriţionist. Chelneriţă în timpul nopţii, aventură în timpul zilei.

Micol o mai cheamă din când în când. A rămas acolo. Într-un apartament din South Kensington. Lucrează la teatru ca scenografă şi e furioasă pe laburişti ca o perfectă britanică progresistă. Şi ea are un fiu şi un partener-soţ. Care a înşelat-o şi pe care l-a înşelat. Dar sunt foarte uniţi. Delia nu înţelege cum poţi să fii foarte unit şi să dai din fund în alte paturi.

Sau poate înţelege. Acum înţelege multe lucruri pe care n-ar fi vrut niciodată să le înţeleagă. Cunoaşte toate nuanţele de gri.

Negrul e o culoare pe care a văzut-o şi a dat-o la o parte. Şi totuşi e acolo.

Cât despre alb, nu le mai aparţine decât copiilor. Gâtului lor, când sunt bolnavi, foilor de hârtie pe care desenează.

Putea să plece şi ea, departe de cartierul ăla, de parcul în care fuma iarbă când era adolescentă şi unde îşi duce acum copiii şi culege hârtiile pe care alţii le aruncă pe jos.

Putea să aibă o altfel de existenţă, mai liberă. O existenţă solitară şi egoistă în care poţi decide să pleci spre Calcutta sau spre Aberdeen, să te pierzi. Să te regăseşti.

S-a regăsit oricum.

O dată i-a spus lui Gae persoanele devin pur şi simplu ceea ce sunt.

Dar ea nu era aşa.

Era cu-adevărat mult mai pură. Iar dacă viaţa trebuie să fie această escrocherie…

Deci ea era asta.

La treizeci şi cinci de ani cu o uşă închisă în spatele ei, trântită, ruptă.

La treizeci şi cinci de ani stând încă în prag.

Era suficient să-l priveşti atent pe Gaetano ca să înţelegi că nu era potrivit pentru ea, că nu erau potriviţi. Nu erau la înălţimea sarcinii pe care şi-o asumaseră. Doi veleitari cu multe găuri emotive. Se amuşinaseră foarte bine în doar câteva ore. Convinşi că vor reuşi să umple fiecare gaură doar cu puterea gândului. Sâmburele distrugerii sălăşluia deja în exaltarea lor. Doi timizi pietruiţi cu revanşe, care-şi aruncă unul altuia o singură mitomanie, aceea a uniunii lor. Un teribil exemplu de pereche contemporană.

— Cel puţin în Scoţia va fi răcoare.

Aşa e, ea nu prea suportă căldura şi el bineînţeles că ştie asta. E totul mult prea aproape ca să aibă norocul să uite ceva în legătură cu ea.

— Nu ştiu, poate nu plec, rămân. Mă închid în casă, citesc.

Gae nu se întreabă ce carte citeşte sau vrea să citească.

— Da, poate e cea mai bună idee.

Era ceva ce atunci când trăiau sub acelaşi acoperiş îl interesa. El se îndopa cu tot felul de porcării, autobiografii ale unor cântăreţi rock sau ale unor tineri neonazişti tatuaţi până-n pupile, manuale pentru scriitori aspiranţi. În fiecare an nu putea rezista vechii obişnuinţe de a-şi face cadou Cărţoiul Recordurilor. Se prăpădea de râs privindu-l pe bărbatul cu pielea cea mai extensibilă din lume, găurită de cel mai mare număr de piercinguri. Îl entuziasmau anomaliile, macroscopiile, sarcinile plurigemelare, în care fetuşii păreau nişte furnici într-o gaură.

— Ar trebui să te întrebi de ce îţi plac lucrurile anormale şi scârboase…

— Mă amuză. Mă stimulează.

— Te îndepărtează de realitate.

— Asta şi vreau.

Pe el normalitatea îl cam scârbea, nu voia să se bălăcească în ea. Adora filmele horror de serie B, fantasy-urile psihedelice.

— Asta ar trebui să facă o carte, un film, să-ţi dea un picior şi să te tragă cât mai departe cu putinţă de căcatul în care te afli.

Ajunsese să trăiască în saramura anticipaţiilor pentru filmele de televiziune. Iar ceea ce adunase de ani de zile în fişierele computerului asta era, un coşmar de entuziasm chimic, o poveste urbană cu pitici şi zâne paraşute. În serile bune îi citea Deliei şi se emoţionau amândoi teribil.

Delia adora poveştile fără un adevărat subiect, ci doar cu senzaţii care se împrăştie, cu fiinţe umane care se ating fără să ajungă niciodată una la cealaltă. Futaiuri fără ejaculare.

Da, la fel ca atunci când erau în pat. El ar fi vrut să termine mult mai repede, iar ea stătea acolo la pândă, fixându-l cu privirea în aşteptarea cine ştie cărei eternităţi.

Ea găsea întotdeauna cărţile cele mai bune. Scriitori africani, autori minori, aproape necunoscuţi. Cumpăra dintr-o mică librărie şi avea destul de mult fler. Punea o agrafă de păr între pagini pe post de semn de carte. Poate din cauza simplului fapt că ea le alesese, cărţile alea deveneau mai bune.

În seara asta imaginea Deliei, ghemuită într-un fotoliu, în maiou şi cu faţa demachiată, suptă de lectură, îi provoca o uşoară greaţă.

În seara asta ştie. Oamenii ar trebui să se despartă înainte de a ajunge aici. Unde au ajuns ei. Pentru că după aia îţi rămâne prea multă suferinţă.

Dar nu se întâmplă aşa: mergi până la capăt, înghiţi tot rahatul, chiar şi ăla care nu ţi se cuvine, care dă pe dinafară din canale, din tot blocul, din tot oraşul, al tuturor perechilor care s-au despărţit înaintea voastră, în acelaşi timp cu voi. Pentru că rahatul vorbeşte în canalele lui subterane şi se consultă. Toate perechile care se despart se vâră în aceeaşi gaură, repetă acelaşi traseu în castelul ororilor.

Nu, n-ar trebui să se ajungă acolo unde au ajuns ei.

La primele simptome ar trebui să plece, să părăsească terenul. Oricum nu va fi mai bine, va fi din ce în ce mai rău.

Dar lumea n-o ştie. Lumea speră şi continuă să sufere.

Dar nimeni nu ştie cât, numai cine a trăit asta ştie cât se suferă.

Când te întorci şi când pleci. Când începi să trânteşti lucrurile, ceaşca de cafea în care ţi-ai turnat vin, vraful de cd-uri. Când copilul cel mic plânge, iar cel mare respiră şi atât, asemenea unei pisici care nu vrea să se lase găsită. Pentru că a învăţat deja. Iar tu nici măcar nu-ţi priveşti copiii, pentru că pur şi simplu nu vrei să ţi se-nvârtă printre picioare. Pentru că ai vrea nici să nu fi călcat în lumea asta cu picioarele tale. Pentru că simţi că într-adevăr nu însemni nimic. Ea e cea care te-a adus în halul ăsta.

Ai un motiv. Ştii că ai un motiv.

Şi ea ştie că are un motiv.

Dar nu mai există nici un motiv.

Şi copiii ştiu că nu sunt un bun motiv.

Şi ei ştiu că nu înseamnă nimic.

Nimeni nu mai înseamnă nimic. E nevoie de timp pentru a fi din nou ceva. Câini răniţi şi mai răi.

Dar între timp familia a murit. Compusă din persoane iraţionale. Din copii dezechilibraţi care se pişă-n pat şi cărora le e foame la două noaptea.

Ăsta e momentul cheie. Când v-aţi ucis şi continuaţi să trăiţi, victime şi asasini în aceeaşi găoace de bucătărie.

Momentul în care ai vrea să mori şi ştii că de fapt nu va muri nimeni, şi asta e chiar mai rău.

Căcatul ăla de copil te priveşte, plin de muci.

Şi e pur şi simplu mic. Şi e pur şi simplu al tău. Şi ştii că e pur şi simplu nedrept. Dar nu poţi face nimic.

Lucrurile s-au strâmbat şi apoi s-au legat aşa, strâmbe ca nişte ramuri vrăjite, iar tu eşti în pădurea aia cu un trunchi care te apasă pe piept. Te sufoci.

Gaetano se ţinea strâns de Wii, lua curbele cu 300 la oră la simulatorul de condus. Ea încerca să-l aducă printre ei.

— Încearcă să te uiţi zece minute la mâna lui Cosmo.

El râsese.

— M-am uitat, şi ce-i cu asta?

— Nu te-ai uitat zece minute.

— E acelaşi lucru, ce naiba…

— Dacă te-ai uita cu adevărat la mâna aia…

— Ce?

— Ai şti unde eşti. Unde trebuie să fii.

1. Cel mai important lanţ de restaurante japoneze din Roma (n. tr.).