© 2018 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7278-3

ISBN PDF: 978-973-46-7279-0

ISBN print: 978-973-46-7212-7

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă : Library of Congress, Prints & Photographs Division, 

FSA/OWI Collection, LC-DIG-fsac-1a34691

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

LILIANA COROBCA s-a născut la 10 octombrie 1975, în satul Săseni, raionul Călăraşi, Republica Moldova. A debutat cu romanul Negrissimo (Arc, 2003; Premiul „Prometheus” pentru debut al revistei România literară, Premiul pentru debut în proză al Uniunii Scriitorilor din Republica Moldova) şi cu Personajul în romanul românesc interbelic (teză de doctorat, 2003). A publicat romanele Un an în Paradis (Cartea Românească, 2005, tradus în italiană şi germană), Kinderland (Cartea Românească, 2013; Polirom, 2015, tradus în germană şi slovenă, bestsellerul Editurii Cartea Românească la Tîrgul de carte Bookfest 2013, distins cu Premiul Radio România Cultural, secţiunea Proză, şi cu premiul Crystal la Festivalul Internaţional de la Vilenica, Slovenia, în 2014), Imperiul fetelor bătrîne (Cartea Românească, 2016), Caiet de cenzor (Polirom, 2017). A scris şi un monolog în trei acte, Cenzura pentru începători, apărut în Austria în 2014. A publicat volume ştiinţifice despre cenzura comunistă, exilul literar şi bucovinenii deportaţi în Siberia. A beneficiat de burse şi rezidenţe de creaţie în Germania, Austria, Franţa şi Polonia.

PARTEA ÎNTÂI

TRENUL

La capătul drumului se află cerul. Sus cer, jos cer, stânga, dreapta şi în toate părţile, cer, numai cer! Trenul se îndepărta lin, se topea în zare, făcând cale întoarsă. Mai departe nu există cale ferată, aici s-a terminat. Iar pe noi, după o călătorie lungă în trenul iadului cel blestemat, ne-au abandonat, ne-au lepădat, ne-au aruncat fix în cer. De parcă Dumnezeu a auzit rugăciunile noastre repetate şi, după o lună de chinuri, ne-a îndreptat aici, în raiul acesta ceresc fără margini. Cerul începea încă de la firul ierbii, scurtă, plăpândă şi rară, altceva nici nu era în jur cât puteai cuprinde cu ochii! Doamne, am ajuns la capătul drumului care se află drept în mijlocul cerurilor Tale! Atâta aer pentru plămânii noştri ofiliţi şi atâta frumuseţe pentru îndureraţii noştri ochi după înghesuiala şi întunecimea din vagon! Aer, aer, aer! Respiram, strigam, săream în sus, noi, cei mai tineri; ceilalţi abia se mişcau, tremurând de emoţii şi slăbiciuni. Îi mulţumeam Domnului că am ajuns aici. La grea încercare ne-ai pus şi lungă a fost încercarea, dar aşa a fost Voia Ta, Doamne! Mulţumim şi slăvim pe Dumnezeul nostru că ne-a ajutat să supravieţuim şi că nu ne-am pierdut credinţa. Am privit vrăjiţi de jur împrejur, ne-am fi putut şi speria de atâta cerăraie! Nu aşa ne imaginam noi sfârşitul călătoriei noastre. Nu aşa de frumos. Un cer înalt stătea răsturnat deasupra noastră, iar în jur se aşternea un pământ uriaş şi rotund cum nu mai văzuserăm niciodată. Tot azurul domnesc se adunase deasupra şi ne aştepta la acel capăt al chinurilor noastre…

Ce loc mai bun pentru a muri, am crezut noi când am văzut cum se îndepărta încetişor trenul, dispărând apoi, de parcă nici nu a fost vreodată. Am ajuns aici ca să murim şi noi, cei rămaşi în viaţă, că mulţi au murit pe drum. Ce să mai aşteptăm să ni se ridice sufletele la cer? Trupurile noastre atât de firave şi subţiri, transparente aproape, ca această iarbă, au fost aduse drept în cer. Poate că deja am murit şi iată cerul nostru cel bine meritat! N-ar fi trebuit să ajungem în această curăţie şi puritate de azur atât de păduchioşi şi de neîngrijiţi. Simţeam un fel de jenă, aşa cum calci pe un covor nou-nouţ cu încălţări pline de glod sau de colb. Prea mult pentru noi, Doamne, prea mare darul pentru noi, nevrednicii şi de o lună nespălaţii! Respiram încet, ca să nu ne sufocăm de la aer mult şi prea curat. Nici flămândului nu-i pui farfuria plină după o foame îndelungată, că îl poţi omorî. Aşa şi noi, respiram cătinel, ca să nu murim de la atâta aer, cu teamă, cu neîncredere, vlăguiţi de încercările multe şi grele. Iată, am ajuns părăsiţi cu toţii în cerurile străine. Nu ne-am pierdut însă nădejdea, am ştiut că eşti undeva alături, nu departe. Că, acolo unde nimeni nu ne aşteaptă, Tu ne aştepţi, Doamne! Nu ne lăsa, bunule Dumnezeu, că sfânt eşti, şi Ţie, Tatălui şi Duhului Sfânt mărire înălţăm – acum şi pururea şi în vecii vecilor. Amin.

*

Când s-a vestit la noi în sat că ruşii au trecut Nistrul, înaintând spre capitala Bucovinei, nu ne-am alarmat prea tare, ştiind că vor fi ocupate numai două judeţe, Cernăuţi şi Storojineţ, şi că satele din raza judeţului Rădăuţi vor continua să rămână sub administraţie românească. În acel iunie 1940, împreună cu unităţile militare româneşti care se retrăgeau, pleca şi populaţia civilă. Când soldaţii treceau prin sate, oamenii strigau: „Fraţilor, nu ne lăsaţi! Nu ne părăsiţi la greu! Ajutaţi-ne!“. Cei mai înspăimântaţi păreau a fi chiar ucrainenii care veniseră în Bucovina din raiul comunist şi ştiau mai bine decât noi la ce ne puteam aştepta. Gospodarii sărutau uşile, porţile, îşi lăsau casele vraişte, curţile rămâneau pustii, pe drumuri vedeai animale slobozite din iesle, abandonate în voia soartei. Cu căruţele încărcate sau cu bruma de avere în desagi, lumea se lua după soldaţi. Mulţi s-au îndreptat atunci spre România, după ce auziseră că se apropie ruşii de pământul nostru strămoşesc.

Prutu-i lat şi Nistru-ngust, of,

România s-a distrus. Of, of!

Nistru-ngust şi Prutu-i lat,

România ne-a cedat

Şi nu ne-a cedat de tot,

Ne-a cedat numai un cot,

Dau-ar Dumnezeu potop

S-ardă bolşevicii-n foc,

Românie, Românie,

Nu ne da în străinie!

Of, of!

Dar sovieticii, lacomi de pământuri străine, au intrat şi în satele din judeţele Dorohoi şi Rădăuţi. Aşa că instalarea frontierei între Uniunea Sovietică şi România a găsit mulţi consăteni de-ai noştri de partea cealaltă a hotarului: la şcolile din Siret, Rădăuţi şi Suceava, la concentrarea tocmai atunci anunţată, la rude, familii întregi pomenindu-se dezmembrate peste noapte, majoritatea aşa rămase pentru totdeauna.

Mulţi, la fel ca noi, aveau copii şi rude prin toată România, nu că ar fi avut vreo intenţie duşmănoasă faţă de cineva ori că nu le-ar fi plăcut noul regim, dar eram o ţară până în 1940 şi fiecare pleca unde dorea. Sora mea cea mare, Domnica, a învăţat la Cernăuţi, acolo şi-a întâlnit ursitul, dar, după nuntă, tinerii însurăţei au hotărât să-şi construiască cuibul lângă Rădăuţi, de unde era bărbatul ei. Nestor, fratele nostru, învăţa la Iaşi, eram cu toţii mândri de succesele lui la învăţătură şi el era bucuros că-i student. Al doilea frate, Teodor, învăţa la liceul din Cernăuţi, dar în vara ceea ajuta la construirea casei Domnicăi, apoi nu s-a mai întors. Tata cumpărase lemn pentru casa surorii, pentru uşi şi ferestre, găsise meşteri; făcuse multe drumuri prin zona noastră şi, când a văzut că-i mai bine de plecat din calea antihristului, a încărcat căruţele cu de toate şi le-a dus la casa Domnicăi, cu gând să ne mutăm toţi la ea până se mai lămuresc vremurile. I-a luat întâi pe bunici, unul murise în război, celălalt era încă în putere, două bunicuţe şi un bunic deci, i-a urcat în care şi duşi spre Rădăuţi cu bine au fost. Era în vara anului 1940, când încă se putea pleca. A rămas să se întoarcă, să ne ia şi pe noi. Nu doar tata cu bunicii au plecat atunci, ci şi alte familii din satele noastre.

Părinţii tatei erau din Horecea, de lângă Cernăuţi. Pe bunicul din partea tatei nu l-am cunoscut, că a murit în război, la fel şi doi fraţi de-ai lui. Tata, Andron Bojescu, mai avea o soră care s-a măritat în Zastavna. Bunicii din partea mamei erau cei mai bogaţi din satul nostru şi foarte stimaţi. Bunicul, Constantin Zeiţă, a fost şi primar; ţinea oi şi vaci nenumărate, chiar şi cai din cei frumoşi, şi avea multe pământuri. Patru copii au adus pe lume, el şi bunica, doi băieţi şi două fete. Mama era primul copil şi a dat-o după directorul şcolii, care tocmai poposise la noi în sat. Te duci Zeiţă Aspazia după Bojescu Andron? au întrebat-o părinţii ei. S-a dus. Casă mare şi-au făcut la noi în sat şi în pace şi înţelegere au trăit. Pe băieţi, fraţii mamei, i-a trimis la învăţătură bunicul, unul a ajuns domn mare tocmai la Bucureşti, celălalt era doctor la Cernăuţi. Am fost la el la Cernăuţi de două ori. Fata cea mică, Sancira, a rămas tot lângă părinţi, măritându-se cu un gospodar vrednic şi bogat din sat, Haralambie Isopescu. Bunicii i-au ajutat şi pe ei să-şi ridice casă mare şi luminoasă, lângă a noastră. Iar Domnica, sora mea cea mare, era prima nepoată la nunta căreia au jucat bunicii şi au mers şi la ea să-i ridice casa. Aşa era înainte, se adunau toate neamurile şi-i ajutau cum puteau pe tinerii însurăţei. Casă frumoasă, boierească au construit, chiar lângă Rădăuţi, de unde era mirele. Bărbatul Domnicăi era doctor bun şi avea mare căutare, din câte zicea mama, că eu nu-l mai ţin minte. Dar am fost vorniciţă la nunta ei, asta îmi amintesc. Când s-au tulburat vremurile, tata a zis să stea toţi acolo, să nu se întoarcă la noi în sat. Taman se gătise casa cea boierească.

Noi adunam lucruri, ne pregăteam şi aşteptam ca tata şi cu ceilalţi bărbaţi să se întoarcă. Am aşteptat, foarte îngrijorate, mai ales mama, dar el n-a mai ajuns acasă. Un bărbat din grupul lor întârziase şi ne-a trimis veste că tata cu bunicii au ajuns cu bine la destinaţie şi s-au înţeles în ce loc să se întâlnească pentru întoarcere. Mai departe, bărbatul care n-a ajuns acolo la timp nu ştia nimic. Din grupul de patru bărbaţi care trebuia să se întoarcă, numai omul acela a ajuns în sat. Dacă-i prindea cineva din noua conducere, îi putea aresta pentru port de arme sau aşa, pur şi simplu, fără vreun motiv anume. Când au plecat, era uşor de trecut dincolo. La întoarcere, dacă se mai pornea cineva, nu ştia nimeni ce se poate întâmpla, că intraseră deja ruşii. Dintr-odată, Bucovina noastră, atât de mică, a devenit două teritorii diferite, care făceau parte din două ţări. Oamenii din acelaşi sat erau despărţiţi de noul hotar şi nu mai aveau voie să treacă în partea cealaltă. Până s-a îndurat mama să plece, aşa cum o îndemnau femeile din sat, nu s-a mai putut. Ea tot îl aştepta pe tata, cum să se întoarcă el şi să găsească goală căsuţa noastră? Cu masa întinsă îl aştepta mama. Trei copii şi părinţii în vârstă erau în România, iar de tata nu ştiam nimic. Primele arestări s-au făcut după câteva luni de la venirea ruşilor şi erai găsit vinovat dacă aveai rude în ţara vecină. La noi în sat nu era om care să nu aibă rude în România. Greu le-o fi fost fraţilor, singuri acolo, fără părinţi, fără veşti de la noi, cel mare a fost pe front, s-a întors şi a plecat apoi cu cel mic peste hotare. Iar sora a cunoscut şi ea deportarea prin bărăganii româneşti, fiind dusă din Rădăuţi, aşa încât nu s-a bucurat mult timp de căsuţa construită de părinţi, s-a tot mutat, până s-a stabilit la Iaşi, cel mai frumos oraş românesc, aşa cum spunea cu mândrie fratele meu care învăţa acolo.

Mama îl aştepta pe tata, având grijă şi de gospodăria bunicilor. Vecinii furau, nu se sinchiseau, dacă totul era lăsat de izbelişte. Mama se temea să mă lase pe mine să văd ce se întâmplă. Se temea să nu-mi dea cineva în cap că l-am prins cu furatul. Am adus la noi cele două mâţe pufoase ale bunicii, câinele l-a luat un vecin. Scoteau şi gardurile, luau geamurile, şi nu străinii erau aceia, ci stribocii din sat, noii activişti care s-au pus bine cu noua putere, cu aişti oameni de-acum nu te înconjori, nu te mai împaci… Femeie rămasă singură, cu copil mic încă, mama abia se descurca. A lăsat vorbă unora din sat să aibă grijă de case, de dobitoace, a găsit nişte vecini mai omănoşi. Bine că ce-a fost mai bun a plecat cu carele în România, că se furau şi olanele de pe acoperişuri.

La început, nimeni nu ştia sigur unde-i graniţa, noi, de pildă, cei din Albina, eram siguri că rămânem în România, se zvonea că ruşii s-au oprit la două sate depărtare şi acolo stau. Apoi se mai gândeau şi înaintau, apoi iar stăteau şi iar înaintau. Noua graniţă era însemnată la început cu nişte beţe lungi, înfipte în pământ, cu un mănunchi de paie sau cu nişte cârpe legate în vârf, ciuhe li se zicea. Cu acele ciuhe, care păreau mai degrabă sperietori pentru ciori decât pentru oameni, puteai încă să mai treci dincolo, dar, când au apărut soldaţii cu armele, cu câinii, gata, s-a zis cu plecarea. Sovieticii s-au instalat pe două dealuri nu departe de noi, unul, Berlinţu Mic şi altul, Arşiţa, şi trei zile la rând au tras unii în alţii, crezând că sunt duşmani. Nu puteai să ieşi din casă. Apoi s-au liniştit.

*

Într-o seară urâtă şi înnorată, zi de vineri era, un om din capătul celălalt al satului a venit să ne spună că pe ai lor îi ridică şi-i duc la gară, că tot drumul din partea ceea va fi ridicat, toate familiile cu case mai mari şi mai arătoase din mahala, adică. Se întunecase grozav, vântul sufla puternic şi, în cele din urmă, a început a ploua. Pe la miezul nopţii a încetat ploaia şi s-a auzit huruitul straşnic al căruţelor care împânziseră satul. Cu toţii deodată, la aceeaşi oră, au început prada. Se auzeau răcnete, glasuri, repede înăbuşite, de femei şi copii, împuşcături şi lătrat de câini. Dintr-o altă parte a satului se auzeau vaiete puternice şi câte un ţipăt îngrozit şi scurt. Comuniştii înconjuraseră satul din toate părţile, pentru a-i putea prinde pe toţi cei puşi pe listă pentru deportare în Siberia.

Vocile oamenilor erau înfrânte, dar se revoltau şi strigau prelung şi în toate felurile, ca animalele. Sătenilor li se închideau gurile, erau ameninţaţi, siliţi să nu ţipe, să nu se afle, dar cum să-i explici unui animal să tacă? Mare gălăgie era, deşi se dorea ca nimic să nu se audă, să nu se vadă. Li se închidea gura copiilor, nevestelor li se puneau covoare pe faţă, bărbaţii erau loviţi ca să nu se împotrivească. Toţi se întrebau cui îi mai vine rândul.

Au început să ridice oamenii de la margini, să nu bată la ochi, apoi au ajuns şi în mijlocul satului. Când ţipă cineva din centru, aude tot satul, dar e deja târziu, cine era de ridicat a fost ridicat, i-au strâns pe toţi. Pe mătuşa Sancira spre dimineaţă au ridicat-o, pe la patru, şi, chiar dacă i-au închis gura apoi, totuna, auzise întreg satul răcnetele ei. Când a ţipat o dată, de parcă au înjunghiet-o, au cotcodăcit şi găinile, au mugit şi vitele, toţi câinii s-au pus şi ei pe urlat, ca un ecou, nici nu mai ştiai dacă ţipa ea sau toată suflarea bucovineană, de la om la animal, îndurerată şi înspăimântată de soarta noastră vitregă şi presimţind-o şi pe a lor, de animale abandonate, care îşi pierd bunii stăpâni. Când a început să strige după ajutor, un soldat i-a vârât un colţ de pernă în gură, ca să i-o astupe. Noi ne aflam nu departe, în casa vecină, priveam cu mama de la geam, dar cum s-o ajutăm? Pricepând cam ce avea să urmeze, Sancira a apucat un ţol, o pernă, un tăbuieţ de făină de porumb, ceva de mâncare şi le-a scos pe toate pe prispă. Apoi au fost îndemnaţi şi copiii să iasă în ogradă. Casa era înconjurată de soldaţi, de parcă ar fi venit la o casă de tâlhari, nu la o femeie fără bărbat, cu trei copii mici, unul dintre ei de ţâţă. Îmi amintesc ţipetele ei, ţipetele copiilor ei, verişorii mei, cu care alergasem până mai ieri pe toate drumurile. Parcă văd cum, îmbrăcată într-un cojoc mare, a mers la ocol, a slobozit gâştele, zicându-le cu jale: „Luaţi-vă zborul acum spre ţările calde!“. Gâştele Sancirei dădeau din aripi şi se ţineau găgăind tânguitor din urma căruţei, ca oamenii care nu vor să se despartă de cei dragi. Iar când un soldat a împuşcat una, celelalte nu s-au oprit din drumul lor, ci şi-au urmat stăpâna. Au bocit-o până la gară poate, n-am văzut până unde. Mama îşi stăpânea suspinele, ca să nu mă sperie, dar lacrimile nu putea să le stăpânească şi i s-au scurs de pe bărbie pe fustă, unde s-au transformat în două pete. Dacă ar fi curs pe pământ, s-ar fi transformat în două băltoace mici. Sancira era sora cea mică a mamei, iar mama era cel mai mare copil din cei patru ai bunicilor din sat. Copiii mamei erau mari, iar ai Sancirei, mici, Profiruca avea vreo două luni atunci, o pruncuţă.

Din acea clipă am aşteptat să ne ridice şi pe noi. În ziua de 13 plouase, cerul era întunecat, natura toată plângea, vărsa şi cerul lacrimi văzând atâta jale şi atâta pacoste. Apoi şi vaca Sancirei răgea la poarta noastră, dorea să fie mulsă şi spera că noi o vom ajuta. O vom ajuta, dar pentru cât timp? A doua zi, mama s-a apucat cu grăbire mare de copt pâine pe care apoi o usca, o tăia mai întâi felii, o ţinea la soare să se usuce mai repede şi seara o punea în saci. Pentru ce să mai faci economie, dacă te duc pe un drum fără întoarcere? Duşi mulţi au fost, dar de întors nu s-a întors mai nimeni. Ea se pregătea, că simţea că ne vine şi nouă rândul, dar pe mine cu un copil din vecini ne-a trimis la gară, încărcaţi cu pâine. Am găsit-o pe Sancira şi i-am dat un săcuşor, apoi am mai dat şi unui om care m-a rugat tare să-i dau şi lui, nu ştiu cine era, dar părea chinuit şi flămând.

Mare tămbălău la gară, tot satul se adunase! Răcnete, plânsuri! Care se tânguia, care bocea, care tăcea. Copiii se strângeau în jurul părinţilor ca oile speriate de lup. În câteva clipe, cei mai mari gospodari ai noştri şi cei mai respectaţi de către săteni au ajuns de plâns şi de batjocură, hăituiţi de câinii lui Stalin. Cu nimic nu s-au făcut ei vinovaţi în faţa noii puteri, care ne-a pus gând rău, având misiunea de a stârpi viţa gospodarilor români din Bucovina.

Îmi aduc aminte de chipurile bărbaţilor. În gară am văzut cum erau despărţite familiile, femeile cu copii se duceau într-un vagon, bărbaţii şi flăcăii în putere, în altul. Pruncii erau desprinşi din braţele părinţilor şi ţipau, taţii abia îşi stăpâneau lacrimile. Numai câţiva, puţini, plecau capetele şi lăsau şirul lacrimilor să-şi facă loc pe obraz. Provizii nu luau, lăsau tot soţiilor şi copiilor. Pe unii bărbaţi i-au dezbrăcat de cojoace şi de hainele lor groase, am văzut în gară grămezi de haine de iarnă. De ce? Doar îi trimiteau în taiga! La noi era vară, era cald, dar acolo unde plecau, fără haine groase, moartea îi aştepta. Mă temeam să nu-l văd pe tata printre ei, mă temeam, dar îl căutam cu privirea. Nu l-am văzut. Am dat din pâinea ce mi-a mai rămas acelor bărbaţi. Nu ajungeam la ei, dar o întindeam şi cei de lângă mine o transmiteau spre vagoane. Oamenii plângeau şi m-au podidit şi pe mine lacrimile, am ajuns acasă plângând. „Să ne întărim, să ne pregătim“, a zis mama, „nădejde având la ajutorul sfintelor rugăciuni. Să ne rugăm vârtos cu inima înfrântă şi cu multe lacrimi fierbinţi! Doamne Iisuse Hristoase, Dumnezeul nostru, Acela ce dai puteri nebiruite celor ce cred întru Tine, iartă-ne pe noi şi ne împuterniceşte, risipind deznădejdea şi nevrednicia noastră, Slava Ta ca s-o cântăm. Ajută-ne, Doamne, la ceasul vitreg!“

A doua zi nu m-am mai dus la gară, iar a treia eram acolo fără voia noastră. Pe noi ne-au luat în dimineaţa zilei de 15, duminică, atunci când ar fi trebuit să fim la biserică, la slujbă şi la rugăciune, dar era ora 3 dimineaţa când au venit, iar la 9 dimineaţa, trenul s-a pornit spre Adâncata. Duminică n-a mai plouat, a fost zi senină, numai vineri a plouat foarte.

Foicică trei alune, înspre cinsprezece iunie, of,

Noaptea, pe la trei şi jumate, soldaţii cu arme-n spate,

Busna-n casa noastră-au dat şi la mama au strigat:

— Hai, că-i timpul de plecat!

Repeziţi şi suduiţi, de parcă-am fi fost bandiţi,

Ne-au scos din casă şi sat şi la greu drum ne-au mânat.

Of, Of!

„Trebuie să purtăm greul pentru familia noastră“, zicea mama. „Uite, sunt ridicaţi toţi membrii familiei, şi bunicii care abia merg, şi pruncii care abia se nasc. Iar ai noştri sper să trăiască liniştiţi, toţi împreună, şi să nu cunoască această sălbăticie. Trecem prin ce trecem, dar copilul cel mare e la casa lui şi poartă un nou suflet în burtă, ceilalţi doi sunt la şcoli bune, au acoperiş deasupra capului, sunt sănătoşi, s-or descurca. Poate şi tatăl tău – omul meu – e în viaţă! Tu una mi-ai rămas, mă mângâia mama pe cap, dar lumea pleacă cu cinci, cu zece, m-oi descurca şi eu cu un copil. Ieşim noi din toate, cu voia Domnului. O scap eu pe fata mamei cea mică şi voinică.“ Şi m-a scăpat mama! Numai ce bunătăţi n-a pus ea în cufărul acela care părea mic, dar doi soldaţi abia l-au aburcat în căruţă, aşa de greu era! Străinii care ne-au bătut în geam i-au spus mamei să ia mâncare multă, că drumul va fi lung. Mama se temea să scoată afară merindele şi hainele pregătite, iar unul din soldaţi, ca s-o încurajeze, a pus arma în tindă, cu ţeava sprijinită de perete, şi i-a ajutat să aducă lucrurile ce ne puteau fi de folos. Ne-au ajutat şi când am urcat în tren, că mama s-a purtat frumos cu ei, n-a ţipat, nu i-a jignit, cu plăcinte i-a servit, dacă tot abureau pe masă. Nicio clipă nu ne-am gândit că nu ne vor ridica şi pe noi.

Mama a copt şi plăcinte în seara ceea, erau calde când au bătut la noi. Soldaţii s-au făcut a căuta arme, au scotocit peste tot, dar de găsit n-aveau ce să găsească. De la fâlfâitul mantalelor s-a stins lampa şi, atunci, pe întuneric, ne-am speriat că ne omoară. Am aprins apoi lampa. Când am încărcat tot, nu ştiu la ce s-a gândit în clipa aceea mama, dar m-a apucat ca o vulturoaică de mână, m-a tras după ea în casă şi, ridicând ochii la icoana Sfântului Gheorghe, s-a rugat grăbit ţinându-mă de umeri, apoi m-a împins afară, iar ea a mai luat ceva şi a ascuns sub cojoc. Biblia? Cartea lui Coşbuc care se nimerise pe acolo şi am găsit-o apoi în traistă, că nu ţineam minte s-o fi pus eu. „Staţi să dau drumul la câine.“ A dat drumul câinelui, care mai să rupă mantalele celea lungi şi negre. Credeam că îl împuşcă, dar i-au dat doar un picior şi el a schelălăit şi a lătrat mai departe, apoi ne-a însoţit un pic, dar mama i-a spus să plece. „Ne duc cu ţupaşi“, adică cu forţa. Ţupas se zice la jandarmul austriac, îmi explică mama, în drum spre gară. „Ce, ăştia-s ţupaşi, mamă?“ „Un fel de ţupaşi.“ Nu am trăit în vremurile acelea, dar tot ştiu că ţupaşii luau un om, hai, doi, din sat, iar ăştia duc tot satul în Siberia lor. Cine mai rămâne? Încărcau oameni de-a valma, dar la gară erau încă multe vagoane goale şi nu degeaba stăteau acolo, i-am zis eu mamei. Ar fi luat şi acoperişul de la case în vagoanele lor, dacă nu ar fi început războiul, când au fost nevoiţi să-şi ia tălpăşiţa şi ei, şi vagoanele lor de vite. Mama şi-a luat şi aţă colorată ca să brodeze, ac şi foarfecă, dar pe drum n-a brodat.

Când vedeam că trenul vine, tremura inima-n mine, of,

Când vedeam vagoanele, ştiam că iau oamenii.

Ai dus sute şi-ai dus mii în Siberiile pustii;

Ai dus mii şi milioane, să moară de frig şi foame.

Gospodarul cel cinstit toată ziua a muncit,

Seara masa-a pregătit, cu familia-a ospătat

Şi ostenit s-a culcat.

Nici prin minte nu-i trecea peste-un ceas ce s-a-ntâmpla.

Numai toţi au adormit şi golanii au venit,

Au venit ca să mi-i scoale, cu arme şi cu pistoale.

Când în casă-au dat năvală, au strigat:

— Bade, te scoală!

Hai, bădică, te trezeşte şi bagaju-ţi pregăteşte,

C-aşa-i ordinul din sat, acum să fii arestat

Cu femeie, cu copii, înapoi să nu mai vii!

Pe toţi la gară ne-au dus, cum duci oile la tuns;

Şi din urmă ne-au mânat, ca vitele la tăiat,

Fără leac de pită-n sac. Fără haine de-mbrăcat.

Din urmă ce rămânea?

Numai oful şi jalea, casele pe două rânduri

Cu geamuri bătute-n scânduri,

Grajduri şi şuri deşertate, căci vitele-au fost luate

De golani şi de calici ce slujeau la bolşevici.

Măi Staline, crunt călău, ajungă-te plânsul meu,

Măi Staline, măi Staline, arde-ar pământul sub tine,

Că nu ne-ai dat niciun bine, numai rele ne-ai tot dat.

Multă lume-ai deportat.

Of, Of!

*

„Mam, tata a plecat şi am rămas numai eu şi Cuţa. El a reparat gardul, a pus lacăt la beci, că nu era deloc, şi a pus o yală nouă la uşă. Cuţa l-a lăudat, a zis: ce meşter e nepotul meu drag, la toate se pricepe! Ne-a conectat şi la internet, de la nişte băieţi de aici din sat. Skype-ul merge. Dar de azil nu a spus niciun cuvinţel, a lăsat tot greul pe umerii mei. Aştept momentul potrivit. Să îmi zici când vrei să vorbim.

Mam, credeam la început că Străbunicuţa noastră nu ştie pe ce lume se află, ba crede că-i într-un tren de vite, ba într-o stepă, ba strigă: am coborât şi am văzut raiul, ba-i pe o apă cu barca… La început nu înţelegeam nimic, vorbea mereu, bolmojea nişte aiureli, repeta cuvintele: tren, Kot, Jenica, roţile se învârt, pâine, pagina de ţigară, grâul, lupii… credeam că aiurează. Săraca, m-am gândit, cât de bolnavă este, dacă nici nu ştie ce vorbeşte! Dar ea ştie unde se află, ştie şi povesteşte, că acum se poate, nu mai trebuie să ascunzi, şi crede că va muri la casa ei, la vatra mea, aşa repetă. Dar intră atât de mult în povestirea ei, în toate întâmplările, de parcă vede din nou tot, de parcă e iar acolo şi, în prima zi, mi s-a părut că a înnebunit.

Mam, de ce nu mi-ai spus că Blajinica noastră a fost deportată în Siberia? Credeam că doarme şi vorbeşte prin somn, numai că vorbea când intram în cameră şi tăcea când ieşeam. Se uita cu coada ochiului dacă intru sau ies. Am mai intrat, am mai ieşit, apoi mi-a zis:

— Drăguţa mămuchii, prea mult grăieşte Cuţa? Tu iartă dacă te supăr. N-am mai vorbit despre asta, n-am spus nimănui, mai întâi că nu se putea, apoi, când s-a putut, n-am mai avut cui, că s-au împrăştiat copiii şi nepoţii pe la cuiburile lor. De mult n-a mai călcat în casa mea picior de nepot ori strănepot. Iată, că tot eşti acum aici… Poveştile vin peste mine zi şi noapte, nu mă lasă să-mi văd de bătrâneţile mele. Poate dacă le spun, n-o să-mi mai apară în faţa ochilor. De parcă aş trăi a doua oară. Dar dacă nu vrei, dacă te obosesc, nu-ţi mai povesteşte Cuţa nimic. Atâtea istorii, atâtea clipe din viaţa mea pe care le credeam uitate, care revin la suprafaţa minţii, nespuse nimănui până acum! Parcă Dumnezeu te-a trimis să fii tu martorul meu pentru acele zile îndepărtate.

Mam, Cuţa povesteşte foarte interesant. Vrei să deschid Skype-ul şi să ascultaţi şi voi? Numai să nu spuneţi niciun cuvânt!“

*

Era-n patruzeci şi unu, departe bubuia tunul:

S-a dat de ştire în ţară de-o poruncă grea şi-amară

De-a lui Stalin, blestematul, să ne pustiască satul. Of, of!

Târziu, pe la miezul nopţii, oamenii dormeau ca morţii,

Dar s-au trezit speriaţi, de soldaţi înconjuraţi

Şi în care încărcaţi, înspre gară-apoi mânaţi.

Ne mânau pe drumuri grele, satul ne plângea cu jele.

Plângeau bărbaţi şi femei, plângeau pruncii mititei,

Plângea-n cer o ciocârlie şi căsuţa mea pustie.

Dar când am ajuns în gară, părinţii erau să moară.

Era vai şi-amar de noi în vagoanele de boi…

Rozmarin bătut de vânt, cobori, Doamne, pe pământ,

Cobori, Doamne, încetişor şi opreşte trenul lor!

Of, of!

În vagonul nostru mai erau şi familii de gospodari din Putila, Sinăuţi, Dihteniţ, Plaiu, Huta Veche, Tereblecea şi din alte sate româneşti din Bucovina. Mulţi bătrâni, mulţi copii. Tinere neveste despărţite de bărbaţii lor şi doar o familie, cu cinci fete, cu tată şi mamă, Gherman, cu care am nimerit apoi în acelaşi aul. Toţi povesteau cum au fost ridicaţi în zilele acelea negre şi în ceasurile acelea rele pentru floarea Bucovinei. Strângeau oamenii din toate satele noastre cu căruţe sau cu maşini aduse special şi-i duceau la gara cea mai apropiată. La noi în vagon erau mulţi luaţi de pe urmă, pe 15 iunie, mai mult ca să umple vagoanele şi să completeze numărul de oameni de pe liste. Aici erau bunicuţe speriate, fete care făcuseră ele însele listele cu deportaţi, mame singure, cărora le fugiseră copiii în România. Erau şi familii deloc bogate, care nici politică n-au făcut, nici argaţi n-au luat, nici rude plecate nu aveau, cum erau Ghermanii cei cu cinci copii. Apoi ne-am dumirit, Ghermanii aveau casă mare în centru şi stribocii căutau loc pentru „comitetul sătesc“. Unii mai reuşeau să fugă, dispăreau din sat, alţii erau preveniţi şi se ascundeau, iar în locul lor deportau pe cine se nimerea. La Cernăuţi luau şi de pe stradă trecători din zona gării şi-i băgau drept în vagon. Ceasul rău era pentru acei oameni să meargă pe acolo taman atunci.

Din Rădăuţi, judeţul meu, care avea două oraşe, Siret şi Rădăuţi, ambele rămase în România, două orăşele şi 86 de sate, au fost cedate 18 comune, compuse din 34 de sate. Printre ele, Bahrineşti, Fântâna Albă, Gura Putilei, Plaiu, Oprişeni, Şipotele Sucevei, Tereblecea, Prisaca, Fântâna Albă, Sinăuţii de Sus şi de Jos, Seletin, Câmpulung pe Ceremuş… Pe noi ne-au dus la gara de tren din satul vecin Tereblecea. Acolo erau aduşi şi gospodarii din satele megieşe. Trenul a aşteptat până s-a umplut, apoi a luat-o în direcţia Adâncata-Hliboca.

Din judeţul Dorohoi au fost ocupate de noua putere oraşul Herţa, cu comunele şi satele Buda Mare şi Mică, Pasat, Godineşti, Slobozia, Horbova, Cotu Boian, Bănceni, Hreaţca, Lunca, Molniţa, Proboteşti, Târnauca şi altele, în total 26 de sate. Tot la gara din Tereblecea noastră au fost aduşi şi cei din Dorohoi.

Judeţul Storojineţ avea trei oraşe, Storojineţ, Văşcăuţi pe Ceremuş şi Vijniţa, şi 52 de comune rurale, compuse din 67 de sate. Sate frumoase şi mari, Berhomet-pe-Siret, Carapciu-pe Ceremuş, Crăsnişoara Veche, Drăcineţ, Ispas, Jadova, Iordăneşti, Prisăcăreni, Răstoace, Şipotele Sucevei, Zamostea, Mesteceni, şi toate au fost cucerite şi ocupate. În acest judeţ s-au format eşaloane de tren la Pătrăuţi, Adâncata, Storojineţ. La gara din Pătrăuţi (Pătrăuţii de Sus pe Siret) s-au adunat oamenii din satele de pe Valea Siretului, Broscăuţii Noi şi Vechi, Cupca, Cerepcăuţi, Crasna Ilschi. Tot aici au fost aduse cu camioanele 42 de familii din Suceveni, luaţi brăţiş şi azvârliţi în maşini, ca să fie învagonaţi împreună cu alte sute de familii. În seara de 13 iunie 1941, locomotiva scoase vagoanele de pe linia moartă. Au ţinut oamenii în gară până la ora unu după miezul nopţii, când credeau că au adormit. Atunci, în cea mai mare linişte, s-a pornit locomotiva. Dar parcă cineva dormea? Când s-a auzit pufăitul locomotivei, s-a stârnit toată lumea care gemea sub lacăt. Femeile şi copiii plângeau şi răcneau în mii şi mii de glasuri.

Şi la Adâncata aşteptau pe linia moartă zeci de vagoane, aduse din Rusia pentru deportări. Când s-a mai luminat de ziuă, a sosit trenul cu oameni din Vadul Siret. Acolo s-au făcut îmbarcări din comunele Vadul Siret, Volcineţi, Bahrineşti, Fântâna Albă, Petriceni. Aceste vagoane au fost legate de garnitura de la Pătrăuţi. Fiecare vagon avea santinela lui. Pe seară, s-a mai adăugat trenul din Ciudei şi trenul nostru din Tereblecea, ale căror vagoane au fost legate de celelalte. Fiecare tren avea şi câte două-trei vagoane numai cu bărbaţi, care fuseseră despărţiţi de familiile lor la îmbarcare. După asta a sosit trenul din Storojineţ, care se zice că era cel mai lung, având 65 de vagoane, între care cinci cu bărbaţi izolaţi de familiile lor. Aceste vagoane au fost unite şi s-au îndreptat spre gara din Cernăuţi. La Cernăuţi, vagoanele cu bărbaţi au fost trase pe altă linie şi s-a format un tren special, numai din parte masculină, care a luat-o în altă direcţie, pe undeva prin Ucraina, cei mai mulţi bărbaţi bucovineni ajungând în Republica Komi sau în străfundul Siberiei. Plângeau bieţii oameni că nu-şi vor mai vedea pământul lor sfânt şi nici mormintele părinţilor. Dimineaţa am ajuns în gara Cernăuţi, şi aici, ca la Adâncata, se vedeau multe vagoane goale, pe care nu cred c-au mai apucat să le umple, deoarece a izbucnit războiul.

La Gara Mică din Cernăuţi ne aştepta trenul cu foarte multă lume adunată din satele româneşti din judeţul Cernăuţi şi din ţinutul Herţei. Judeţul Cernăuţi avea trei oraşe, Cernăuţi, Cozmeni, Sadagura, o comună suburbană – Horecea – şi 61 de comune rurale, compuse din 93 de sate, toate cedate, atunci, în 1940. O parte a bucovinenilor din acest judeţ au fost învagonaţi în Sadagura. Toate familiile ridicate din Cotul Ostriţei au fost urcate în căruţe şi duse la primăria din Mahala. Apoi, încărcaţi în camioane, au fost transportaţi la Sadagura, acolo fiind separaţi de familii bărbaţii. După ce au adunat lume peste lume din întreaga Bucovină, la Cernăuţi a fost format un eşalon de nu i se mai vedea capătul.

La 15 iunie, eram în gară şi încă nu ne dăduseră apă. Unii erau de două zile în tren. Plângeau cei mai mici şi cereau fie mâncare, fie apă. La gratiile vagoanelor erau numai copii, care cereau mereu apă când vedeau câte un miliţian. Atunci au venit nişte soldaţi şi au descuiat vagoanele, dând drumul câte unui om cu o căldare, din fiecare vagon, să aducă apă. Am mai stat ceva în Gara Mică din Cernăuţi, apoi trenul nostru a luat-o spre răsărit. Lumea se uita cu jale la noi şi ne făcea semne prieteneşti cu mâna. La ieşirea din Cernăuţi s-a oprit trenul, pentru că se repara calea ferată şi trebuia să treacă foarte încet. Atunci am văzut un grup de femei care plângeau, făcându-ne semne şi spunându-ne: „Dumnezeu să vă ajute!“. Tot de la ele am aflat că mai trecuse un tren din Cernăuţi şi că oamenii fuseseră adunaţi de pe stradă cu camionul şi duşi la gară, spre deportare…

*

Vai nouă, care bogaţi am fost, trai îndestulat am avut, în case mari şi frumoase am trăit, copiii noştri rumeni şi voioşi fiind, iar acum pribegi, ai nimănui suntem, flămânzi şi murdari în trenul vrăjmaş şi întunecos! Doamne, nu ne părăsi în clipa asta grea, căci mai mult decât Iov cercaţi suntem! Pentru că el, deşi lipsit de avere, şedea în gunoiul său, iar noi în ţări străine duşi suntem şi nu ştim unde ne vom rezema frunţile şi unde ne vom hodini trupurile. El avea prieteni de aceeaşi limbă cu el, care-i purtau de grijă, îl îmbărbătau, pe când nouă copiii şi părinţii ne mor de foame în vagoane de vite, iar soldaţii ne arată armele lor şi în limbi străine ne grăiesc, nimica nu înţelegem. Iov, deşi bolnav şi plin de răni, pe scumpa lui soţie o putea vedea, iară ai noştri soţi, o, Doamne, despărţiţi au fost de soţiile şi copiii lor, urcaţi în vagoane separate şi zăvorâţi departe de noi fost-au, nicio veste de la ei nu avem, nici să ştim de mai vieţuiesc ori nu, smulşi au fost cu sila din sânul familiei. Şi aşa, stingheri şi singuri, ne lăsăm duşi de trenul acesta în călătoria fără sfârşit, ca trestiile bătute de vânt ne clătinăm de viforul necazurilor şi al necunoştinţei pentru ziua de mâine…

Vagoanele aveau o singură ferestruică, dar şi aceea era zăbrelită. Am avut noroc că am urcat ultimii şi am rămas lângă uşă. De dormit, dormeam pe podele, că era în toiul verii şi nu mai puteam de zăpuşeală, aveam cam toţi câte un ţolişor, câte un covoraş. Mâncare ni se dădea cam o dată la două-trei zile, o bucăţică de pâine cleioasă şi neagră ca pământul, un peşte sărat sau caşă, adică un terci din cereale, mai primeam uneori. Când am gustat prima oară mâncarea ceea, am strâmbat cu toţii din nas, noi copiii, obişnuiţi cu pâinea noastră dulce şi puhavă, a doua oară, peste alte trei zile, am mâncat, deşi nu ne plăcea. Iar a treia oară ni s-a părut bună. Dar până să ajungem să mâncăm iar pâine de la noi din Bucovina, cum spune cântecul, a fost cale lungă şi apă multă a curs pe Irtîş, Obi, Lena şi Volga: „Foaie verde şi-un lipan, poate-om mai trăi un an şi, acasă când ne-om duce, ne-a da mama lapte dulce şi pâinică rumeoară, nu ca asta de amară“. Când proviziile noastre erau pe sfârşite, pita primită ni se părea mare bunătate, iar gustul pâinii noastre bucovinene îl uitaserăm.

Nu era niciun copil foarte mic, de ţâţă, la noi în vagon. Slavă Domnului! Mare chin pentru pruncul speriat, însetat, flămând, nespălat, sortit pieirii din cauza condiţiilor din tren, dar şi pentru cei de alături, neputincioşi să-l ajute. Mare chin să ai alături o mamă căreia îi moare copilul şi ea nu poate face nimic. După toate umilinţele la care bieţii oameni erau supuşi, trebuiau să mai asiste şi la suferinţele altora. Să urmărească cum se sting cei din jur, mai slabi. Când trenul staţiona pe linii moarte şi era linişte în jur, că ne lăsau pe câmpuri, departe de aşezări omeneşti, auzeam plânsetul copiilor din vagoanele vecine. Acel plânset ne chinuia şi ne îngrozea pe noi, cei de alături, şi nu vreau să-mi închipui cum era să fii acolo, în vagon cu ei. Apoi plânsul era tot mai stins, tot mai uşor, până nu l-am mai auzit deloc.

În tren, lângă mine, s-a nimerit o fată cam de vârsta mea, cu bunica. Noi două şi ele două, Jenea cu bunica ei Anghelina, eu cu mama mea Aspazia, deşi eram din sate diferite şi nu ne ştiam dinainte, ne-am împrietenit în tren şi ne ţineam împreună ca două surori. Jenica era cea mai mare în familie, iar eu, cea mai mică. Mama ei fusese ridicată înainte, cu toţi fraţii mai mici şi cu tatăl lor. Ea era atunci la bunica, pe care o mai vizita din când în când, mai dădea o mână de ajutor la gospodărie, îi mai ducea de mâncare. Jenea era tristă şi foarte serioasă, nu era greu de ghicit la ce se gândea, iar mie îmi plăcea s-o înveselesc. Nu-mi povestise de la început cum scăpase de prima invazie a antihriştilor, cum i-a văzut pe toţi ai ei urcaţi în căruţă, cum şi-a urmărit familia până la gară, iar ea a scăpat, pentru că mama o trimisese cu nişte sarmale calde la bunică, iar ultimul ei frate nu era încă înregistrat la primărie, atât de mic era. Soldaţii au numărat: mama, tata, trei copii, aşa era şi pe lista lor, deci i-au prins pe toţi, i-au luat ca din oală şi pe copilul cel mare nu l-au mai căutat. Acela, oficial, nici nu exista. Iar cel de câteva săptămâni va fi murit printre primii în tren, că cei foarte mici nu rezistau. Prezenţa ei acolo nu l-ar fi salvat pe copilul de ţâţă, dar cred că ar fi vrut să fie alături de părinţi şi fraţi. Le ducea dorul. Cu Jenica am împărţit eu toate bucuriile şi toate chinurile acelei călătorii şi numai ei i-am şoptit secretul meu cel mare despre comoara zidită în fântână.

Cufărul nostru cu două roţi, mare noroc am avut de el, putea servi şi drept ladă de zestre, poate chiar asta fusese menirea lui, mai ales că sora mai mare se măritase şi îl lăsase pentru mine. Aş fi încăput şi eu în el, după ce s-a mai golit de bunătăţile luate de mama pentru drum. Avea capac cu încuietoare. Tare bine ne-a mai prins! Apoi ţineam acolo şi motanul. De mâncat, nu prea mânca, dar, de crescut, creştea şi nu mai încăpea în cutia de încălţăminte în care-l primisem. Tare mă temeam să nu mi-l fure cineva din vagon.

Soldatul care ne-a împins în vagon mi-a şoptit: „Nu te îndepărta de uşă şi stai cât mai aproape de peretele vagonului, sub geam“. Doamne, ce sfat bun şi salvator! Am avut aer! Într-un vagon supraaglomerat, să poţi lipi nasul de peretele răcoros şi mai puţin puturos! Aveam un fel de geam cu atâtea rânduri de zăbrele, că nici lumina zilei nu intra, era şi prea sus, aşa că nu ne puteam uita prin el noi, copiii, nu ajungeam, doar cei mari, mai înalţi, stăteau la geamul acela. Noi am făcut o borticică cu un cuţit, am ros spaţiul dintre două scânduri, nu mult, să nu bată la ochi, apoi am legat cu o sârmă o tablă, ca un fel de capac de închis geamul, care să ne apere de ploaie sau de soldaţi.

Raza de soare! Ne bucuram de raza noastră de soare aşa cum te bucuri de un dar. Soarele la geam, ne înghesuiam şi ne rânduiam să-l vedem, zâmbind unii altora. De parcă însuşi Dumnezeu ne demonstra prezenţa Sa, venea şi ne saluta. Este alături de noi, să nu uităm. Ne jucam punând degetul pe rază, prinzând din căldura şi gingăşia ei. Aşteptam cu ochii ţintă la bortiţa noastră, în aşteptarea minunii. Uneori lumina era zgârcită şi nu se grăbea să ne bucure. Răsari soare, frăţioare, nu peste cârduri de oi, nici peste cirezi de boi, ci peste trenul nostru grăbit şi vâjâit, ce de-acasă ne-a răpit! Cine primul vedea striga: Raza! Raza mea! Eu am văzut-o primul sau prima! Era bucuria noastră comună. Apoi făceam baie de soare. Ochii, buzele, mâinile. Altă dată: ochii, obrajii, nasul. Ne bronzam la raza ceea de soare, râdeam, făceam glume. Era cea mai frumoasă perioadă din zi şi cea care trecea cel mai repede. Mare este puterea ta, Doamne!

Tot prin gaura ceea scoteam o farfurioară când ploua şi, după ce se umplea cu apă, o turnam oamenilor însetaţi în pahare şi ceşti, iar apoi, într-o ulcicuţă, ca să avem rezervă pentru vremuri de sete mare. Dar până la prima ploaie mult am avut de aşteptat. La noi în vagon era numai o femeie care nu mai avea merinde deloc şi stătea la mila noastră şi a soldaţilor, care ne aduceau câte ceva din când în când. Noi, ceilalţi, de-ale gurii mai aveam, dar apă nu ne aduceau şi ne era o sete de tot chinuitoare. Mama nu-mi putea fi de ajutor când nu mai aveam apă deloc şi muream de sete şi atunci se punea să-mi spună poveşti; ne adunam toţi copiii în jurul ei şi ascultam cu gura căscată, uitând un timp de sete. Când mama nu mai ştia poveşti noi, dar greul abia începea, mult drum ne aştepta înainte, poveşti ne spunea doamna profesoară Eufrosina Procopovici, care apoi ne-a învăţat şi cuvinte în limba rusă. Fată de om învăţat era doamna, iar tatăl ei, profesor mare, plecase în Transilvania. Cum de-şi lăsase fiica în ghearele duşmanilor, nu ştim. Poate avea un soţ aici, poate lucra. Tinerică era, chipeşă şi blândă. Noi, copiii, ne ţineam mereu de ea.

Ne învăţa după ce eram hrăniţi şi adăpaţi, dar la sete şi foame ne spunea poveşti. Asta ca noi, cei mici, să uităm de griji şi nevoi, dar ascultau şi cei mari, tot vagonul asculta. Când unul făcea gălăgie, ceilalţi îl înghionteau: „Taci, mai încet, că nu auzim!“. Datorită Eufrosinei, ştiam prin ce locuri treceam şi cam încotro ne îndreptam. Ea ne citea printre găurile pereţilor când ajungeam în vreo gară. Când soldaţii strigau ceva la noi, fiind ruşi, noi nu-i înţelegeam, dar ea ne traducea. Mare noroc am avut de ea. Tot de la doamna Procopovici am aflat că a început războiul, auzise de afară când ne-au oprit într-un orăşel. Noi ne-am bucurat la început, am sperat că de-acum ne vor duce înapoi, ne eliberează. Dar nu a fost aşa şi trenul o ţinea tot înainte. Apoi au bombardat calea ferată, am auzit vuiet de avioane, împuşcături, de parcă trenul nostru era în mijlocul războiului, poate au suferit unii dintre ai noştri, au bombardat vreun vagon, de unde să ştim?

*

„Mam! Vino mai repede şi mă ia de aici! Cuţa Ana este o vrăjitoare! Merge prin pădure şi apoi dispare, cu tot cu motan. Care motan, Sofron, o însoţeşte peste tot, ca un câine credincios, nu m-aş mira să hamăie la străini într-o zi! M-a apucat tremuratul când am văzut una ca asta. Mă tem! Am zis la început că mi se năzare, că poate am halucinaţii. Mă pune să-i cumpăr chibrituri, că-s mai sprintenă şi mai iute la picior. Am tot cărat cutii de chibrituri, de s-a mirat lumea în sat, m-am mirat şi eu ce-i trebuie Cuţei atâtea chibrituri. Le-am pus pe un raft, apoi a pândit când cotrobăiam eu după nu ştiu ce în pod, a umplut o traistă de chibrituri şi a ieşit în grabă din ogradă. Eu am auzit poarta şi hai tiptil din urma ei. Am văzut-o intrând în pădure, am văzut şi mâţa, apoi parcă a devenit transparentă, nevăzută, a intrat în pământ, nu mai era nicăieri. Am fugit acasă şi-ţi scriu! Mă tem! Vino şi mă ia! E vrăjitoare precis!

…

Da, mamă, ai avut dreptate. Am întrebat-o de linia frontului, a zis că ea nu-i din acest sat, că a venit când avea 20 de ani, dar ştie de bordeiele partizanilor şi cunoaşte toate tranşeele săpate de ei în pădure. Am mers împreună până acolo şi am coborât în unul, întunecos, adânc, a zis că o să îmi arate mai mult, dar să nu merg singură, că mă pot rătăci. Le ştii şi tu? Ţi le-a arătat tata? În unele locuri se poate prăbuşi pământul şi te îngroapă de viu. A zis că are acolo un locuşor pentru zile negre. Mam, în ascunzişul acela cred că duce ea chibriturile. Dar oare pentru ce? Acum totul e bine, Cuţa povesteşte despre deportare.

…

Mam, Cuţa ţine post lunea, miercurea şi vinerea!

Ţine şi tu!

Dar mor de foame! Şi nu te poţi aşeza la masă fără rugăciunea închinată lui Dumnezeu. Dumnezeu în sus, Dumnezeu în jos! Nici la biserică n-am auzit atâta numele Lui. Mergem duminica la biserică.

Cuţa e credincioasă, învaţă de la ea. Eşti creştină, nu păgână.

Dar noi acasă nu facem rugăciune la masă. Noi nu suntem credincioşi?

Suntem, dar tu fă ca ea şi n-o supăra. Să vorbeşti frumos, să asculţi. N-ai fi fost pe lume dacă nu era Dumnezeul Cuţei noastre. Cu El în gând şi-n inimă, Cuţa noastră a rezistat şi a trecut prin toate greutăţile şi pe urmă şi de noi a avut grijă. Să te porţi respectuos. Să n-o jigneşti.“

*

După vreo două zile, în vagonul nostru a apărut şi ceva mobilă, adică nişte baloţi mari de paie, „tiucuri“, le ziceam noi, ca nişte cărămizi uriaşe, drepte, nu rotunde, pe care i-am clădit unul deasupra altuia până sus. S-a oprit trenul pe un câmp plin cu paie şi ni s-a spus să aducem din ele. Am crezut că pentru noi, dar, peste vreo săptămână, soldaţii au luat toate paiele şi le-au vândut unor localnici. La noi în vagon, dacă am avut şi un bărbat, am avut şi mai multe paie, că a adus domnul Gherman mai multe. Loc nu prea era şi a trebuit să ne înghesuim. Mai presuram şi pe jos şi, când se oprea trenul, aruncam paiele murdare şi aşterneam altele, care miroseau a curat şi a proaspăt. Prin paie, găseam câte un spic cu vreun bob de grâu, pe care-l ţineam în gură până se muia. Paiele erau atracţia noastră, a copiilor. În afară de mine şi de Jenica, erau şi copii mai mari decât noi, şi mai mici, nu foarte mulţi, dar aveai cu cine să te joci. Pe copilul din burta trădătoarei nu-l socoteam, cu el nu ne puteam juca şi, oricum, s-a născut mort, pe zăpuşeala cea mai mare, şi s-a împuţit repede. Noi am luat cu asalt paiele, făceam găuri, un balot a fost pus pe post de masă, cei mari se sprijineau de el, iar copiii mai mici dormeau în găurile făcute de noi, era mai bine decât pe jos. Pentru cei mari era periculos, la o frână a trenului ne puteam răsturna peste ceilalţi sau se putea prăbuşi grămada de paie şi ne-ar fi acoperit pe toţi. Ne speriau părinţii, să fim mai cuminţi, că vine să ne ia Tartacot cel cu barbă cât un cot şi ne pune-n sacul roş şi ne-aruncă la cocoş! Dar noi nu ne temeam. Să vedem noi cum vine straşnicul Tartacot în vagon! Precis că Tartacot se teme de tren şi de soldaţi.

Pe 20 iunie mi-am sărbătorit ziua de naştere, 11 ani făceam. Cu multe zile înainte, eu cu mama, apoi şi Jeni, căreia i-am spus secretul, ni s-a alăturat, economiseam şi puneam deoparte bucăţelele de pâine primită drept hrană, le înveleam într-un prosop ca să nu se usuce. Apoi le-am pus pe o farfurie mare şi mama a pus deasupra câte o cireaşă dintr-o ulcică cu dulceaţă adusă cu noi de acasă, pe care o ţinuse special pentru ziua mea. Încă nu pierduserăm şirul zilelor acelora şi ne mai spunea şi soldatul ce zi este. Între timp, Jeni îşi găsise o ocupaţie nemaipomenită, la care o ajutam şi eu cu drag. Toţi copiii ajutau, de fapt, toate fetiţele adică. Ea s-a apucat să împletească un fel de rogojini din paie. Atâta măiestrie n-am mai pomenit! Am încercat şi eu, dar mie paiele mi se desfăceau, pe când pe ea parcă o ascultau şi se lipeau aşa cum dorea ea. Fetele căutau paie cât mai lungi şi cât mai subţiri, apoi, ţineam de margini, cum ne zicea ea. Prima rogojină i-a făcut-o bunicii, Anghelina Ţară, apoi mamei mele, apoi, pe rând, a făcut şi altora, până n-au mai rămas paie lungi şi subţiri. Când i-am zis că strâng pâine pentru ziua mea, ea a zis că nu mai are nevoie de ajutorul nostru pentru rogojini şi se ascundea singură în baloturi şi împletea. De ziua mea, am pregătit pâinea cu cireaşă şi am servit toţi copiii, pe care-i numărasem dinainte, cu mama, i-am oferit şi copilului din burta gravidei, care era pofticios şi el, precis. Când s-au deschis uşile şi au adus căldarea cu apă, am împărţit la toţi şi le-am zis întâi să se servească, apoi să bea apă, că dulceaţa îţi face sete. Ce bucurie pentru copii! Mama a rostit o rugăciune de mulţumire lui Dumnezeu, celelalte mame lăcrimau pe ascuns. Ce bucurie să ne vadă în viaţă, mâncând pâine cu dulceaţă! Iar apoi, după ce am împărţit şi am mâncat, s-a topit totul repede în gură, Jeni şi toţi copiii m-au privit secretoşi şi mi-au zis: „Sărbătoritul primeşte cadou“. Şi mi-au întins o păpuşă minunată, mare, din paie, cu fustă făcută dintr-o bucată de batic al cuiva, cu mâini, cu picioare, în picioare cu ciuboţele din cordele răsucite, cu două cosiţe blonde împletite spicuşor, precis că nu Jeni le-a împletit, ci Aglaie Gherman, care împletea cosiţe spicuşor surorilor ei mai mici, iar în mâini ţinea o floare, tot din paie. Avea şi faţă, cu ochi, cu un nas cam mare şi o gură care râdea până la urechi. Deci asta-i rogojina pe care o făcea în taină Jeni când i-am zis de ziua mea! Nici n-am reuşit să-mi admir bine păpuşa, că au vrut toţi să mi-o vadă, s-o pipăie, s-o admire, s-o laude, a trecut din mână în mână şi eu abia aşteptam să ajungă înapoi, mă temeam să nu mi-o strice cineva, să-i fure floarea ori fusta. Mai ştii? Jeni a plecat în căutare şi s-a întors cu darul meu. Apoi a făcut şi altor fetiţe păpuşi mai mici, fără floare sau fustă de batic. Mi-am pus păpuşa la loc de cinste şi mă uitam la ea în fiecare zi. A fost cea mai frumoasă zi din acea călătorie! După ce a făcut vreo cinci păpuşi la câteva fetiţe, Jeni a făcut şi o păpuşă băiat, care avea pălărie pe cap, tot de paie, pantaloni şi cămaşă, nu din batic, ci din paie. Era mare şi se potrivea cu păpuşa mea. I-a făcut şi lui o floare, dar la pălărie.

Într-o zi, am prins-o pe Jeni că-mi luase păpuşa şi o lipise de a ei, zicând: Ana şi Jeni, dragoste pe veci! La început, nici n-am înţeles ce zice şi ce face, apoi m-am pus pe râs, iar Jeni s-a supărat. Cred că tot vagonul ştia că Jeni e băiat, numai eu nu. Abia după ce mi-a zis că e băiat am înţeles câte ceva, cei mari or fi ştiind, dar noi, cei mici, aveam alte griji. Jeni mi-a dăruit şi băiatul lui de paie, care o iubea pe fata mea de paie. Au fost singurele mele jucării din surghiun şi le-am păstrat mulţi ani până s-au desfăcut şi s-au prefăcut într-o moviliţă de paie şi praf. Mâini de aur avea Jeni, făcea minuni din orice. Ne spunea cum la ei în sat se zice pentru cei cam săraci cu duhul că nu ştiu să lege două paie. Apoi soldaţii au luat paiele din vagoane. Dar rogojinile şi păpuşile au rămas…

O femeie reuşise să ia o oală plină cu jumări în untură. Ce poftă ne făcea când mânca din ele! Stătea toată ziua cu fundul pe oală, ca pe un scaun, poate era comod aşa, poate se temea să nu-i fure cineva jumările. Mama vedea că mi-e poftă şi mi-a dat o cepşoară să îi duc, ca să îmi dea o jumară în loc. I-am dus, dar nu am primit nimic în loc. Apoi, de ziua mea, când eu împărţisem tuturor pâine cu cireaşă, am primit de la ea o felie de pâine cu carne topită şi untură – cadou. Untura puţea a rânced, dar carnea era bună. Nu am mâncat singură, am împărţit cu cei din jur. Au gustat câţiva copii şi încă mi-a mai rămas ceva. Apoi, după sfârşitul războiului, când ne-am mai venit în fire, am avut şi noi porc, a făcut şi mama jumări în untură. Pâine cu untură şi jumări era de-acum mâncarea mea preferată. Parcă nimic nu era mai bun. Deşi îmi duc aminte că, atunci când lucram la fermă, laptele îmi părea cel mai bun pe lume.

Când uşile se deschideau şi primeam fie câte o bucată de pâine, fie câte o căldare de caşă, mâncam cu toţii uitându-ne unii la alţii şi la porţia primită. Dar, de obicei, mâncam fără să ne privim. Când o mamă scotea ceva bun din rezerva rămasă pentru copilul ei, celelalte îşi trăgeau copiii, îi întorceau ca să nu vadă, ca să nu le fie poftă. Unii mai mici totuna se uitau lung şi plângeau că vor şi ei. Mie nu-mi era poftă, numai pâine cu untură şi jumări am vrut şi eu, doar o dată în toată călătoria. Dar avea o oală aşa de mare femeia ceea, cât o căldare, şi m-am gândit că aş gusta şi eu. Era râncedă deja când mi-a dat!

Când primeam caşă şi aveam nişte frunze la dispoziţie (am strâns când ne-au scos într-o zi din vagoane), ne puneam noi, copiii şi fetişoarele mai măricele, pe făcut sărmăluţe din foi. Procesul de pregătire a mesei dura astfel foarte mult şi înviau toate femeile din vagon. O singură dată am strâns frunze, bunica lui Eugen a zis că-i podbal şi ne-a sfătuit să strângem cât mai mult. Am pus frunzele într-o basma, soldatul nostru ne-a lăsat. S-au mirat toţi atunci, chiar şi mama, cum m-am apucat eu de făcut sarmale. Mă vedeam acasă, în dulcea noastră Albină din Bucovina, când gospodinele se adunau la vreo nuntă sau la vreo înmormântare sau la altă ocazie de sărbătoare ori tristeţe şi se puneau pe răsucit sărmăluţele, cu cât mai mici, cu atât mai iscusită gospodina. Roteam frunza, îndoiam capetele, chiar mi se părea că fac sarmale de sărbătoare, mai rotunde într-un capăt şi mai ascuţite în celălalt şi mici, cât mai mici, cât degetul.

Apoi treceam prin faţa copiilor ocupaţi şi ei cu alcătuirea sarmalelor şi făceam pe bucătăreasa-şefă, spre amuzamentul general:

Mai multă grăsime, sarmalele fără destulă grăsime n-au niciun gust. Ce-ai pus acolo? De unde gustul acesta acrişor? mă încruntam la vreo copiliţă, imitând cine ştie ce gospodină. Aaaa, le-ai fiert în suc de roşii, da, tare bune ies aşa… Cele mai boiereşti sarmale sunt acelea mici cât degetul. Uitaţi-vă, şi ridicam o sărmăluţă minusculă a unei fetiţe. Iată sărmăluţa model! Are cineva una mai mică? Nu? Bravo, eşti cea mai bună gospodină!

Dar tu, mă adresam lui Eugen, căruia sarmalele mici nu-i prea reuşeau, ai făcut una ca la ucraineni, cât pumnul, mănânci două şi te saturi.

Ce-s astea, întrebam pe alt copil, sarmale de post? Le-ai făcut pentru praznic, pentru pomenire?

Trec mai departe şi, chipurile, gust:

Ce carne ai pus? Porc, vită, găină? Nu-mi dau seama.

Cărniţă de iepuraş, zise timid fetiţa, intrând în jocul meu.

Mă uit întrebător la mama. N-am auzit să se facă sarmale din carne de iepuraş. Mama aprobă. Se fac, dar mai rar.

Iepuraş alb, cu ochi roşii, adăugă fetiţa.

De ce cu ochi roşii? A plâns că nu vrea la sarmale? Sărăcuţul urechilă…

Trec mai departe.

Sare, fetelor, mai multă sare…

Ce gospodină! Ce vrednică, mă lăudau mamele din jur şi şuşoteau între ele.

O vedeam pe mama mândră, stăpânindu-şi cu greu lacrimile. După ce am terminat caşa şi am umplut o cratiţă mare cu sarmalele noastre, ne-am tras sufletul. Să mergem să servim oaspeţii. Mamele luau delicat, cu două degete, câte o aşa-zisă sarma, o băgau în gură, aşteptau un pic, apoi o mestecau lent, închideau ochii de plăcere şi rosteau toate, pe rând: Se topeşte în gură! O spuneau cu atâta convingere, că le dădeam crezare. Dacă, printr-o minune, caşa ceea fără niciun gust s-a transformat în orez cu morcov şi multă carne? Apoi ne îndemnau şi pe noi să gustăm din bunătăţi. Am luat o sărmăluţă şi mi-a venit să vomit de la gustul ei, dar, ca să nu stric atmosfera încântătoare, am închis ochii şi m-am silit să mănânc tot, aşa au făcut şi ceilalţi copii, cu greu am înghiţit minunatele noastre sărmăluţe.

*

Cât de interesant povesteşti, Cuţă! Era vesel acolo, în tren… Mama m-a rugat ca nu cumva să mă apuce râsul când povesteşti despre deportare. A zis: Cuţa a suferit, iar tu râzi…

Ei, au fost şi poveşti de plâns, dar eram copii şi ne săturam repede să plângem şi să ne văităm. După două săptămâni ne purtam de parcă ne născuserăm în tren, acolo era casa noastră. Ne jucam, ne bucuram, aşa slabi, flămânzi şi păduchioşi, ba cu raza soarelui, ba cu motanul. Încă din primele zile ne-am apucat să învăţăm limba rusă şi tare bine ne-a prins. Apoi repetam ce cuvinte ştiam de data trecută, învăţate cu o zi în urmă. Ne bucuram de puţin. Unui om nu-i trebuie mult, unui om cu Dumnezeu în suflet. Mare păcat să laşi tristeţea şi disperarea să te cuprindă. Da, mureau oamenii de foame, de sete, dar în primul rând că-l uitau pe Dumnezeu sau îl huleau, supăraţi că o duc rău şi că El nu-i ajută. Doar cine l-a păstrat pe Dumnezeu în suflet a supravieţuit, mai tinerii s-au întors înapoi, au întemeiat familii, au avut şi ei copii, au dus neamul mai departe. Copii eram şi doream a îndepărta tristeţile şi greutăţile, a ne bucura doream, iar acum, la bătrâneţe, tot a mă bucura aş vrea şi nu-mi mai amintesc chiar toate suferinţele. E lucru cu păcat să te laşi în voia întristării. Veselia alungă oboseala, iar de la oboseală vine deznădejdea şi, de la ea, toate alte păcate. Veselia nu este păcat. Deplângerea sorţii tale, hulirea, furia, tulburarea, gândurile destrăbălate se nasc toate din duhul negrijaniei. Necazurile ne pun la încercare, ele tot de la Dumnezeu vin.

*

Vagonul era viu, ca un animal mare, ca un balaur cu multe capete, care plânge cu toate gurile lui, suspină, se leagănă. Vaietul durerii. Înveţi să îl ignori. Îmi ocupam timpul să prind raza de soare, să număr ce provizii mai avem şi pentru câte zile. Nu ajungeam până la fundul cufărului şi nu puteam scoate totul la vedere, să arăt tuturor şi să le fac poftă, dar număram nucile fără a le scoate, le număram de câteva ori pe zi, dar nu mâncam niciuna. Mă încurcam, o luam de la capăt. Apoi, când a apărut motanul în viaţa mea, îmi ocupam timpul şi cu el, aveam grijă, îi vorbeam, îi explicam ce e bine şi ce nu. Mă mai jucam cu Jeni şi cu ceilalţi copii, mai ales după ce ne aduceau mâncarea şi aveam burţile mai pline cât de cât. Râdeam chiar, printre lacrimi, uneori. Cu Jeni mă jucam de-a unde-i faţa obrazului – aici, poama obrazului – aici, merele obrazului – aici, umerii obrazului, bulbucile ochilor, sfârcuşul nasului, punticica nasului… Îl mângâiam, îl sărutam, crezându-l fetiţă, iar el roşea. Ne achipuiam, ne pişcam, ne gâdilam, ne hârjoneam. Astâmpăraţi-vă, mânjilor, ne dojenea tuşa Anghelina. Mama tăcea.

Cel mai mult ne-am fi dorit să ne pierdem simţul mirosului, dar el devenea tot mai ascuţit, cu fiecare zi. Cu fiecare zi puţea tot mai îngrozitor în vagon. Noi eram fii de ţărani crescuţi la aer curat, cu câmp, pădure, flori, copaci înfloriţi în luna mai, miros de salcâm şi de cireş. Să ne ţină închişi în vagoane fără aer era mare chin şi prea grea încercare pentru noi. Cu apa la fel. După vreo săptămână de mers, ne era atât de sete, că ne bucuram şi de căldarea cu apă tulbure şi caldă, cu gust de baltă. Mai ales după peştele sărat… Cine îşi mai amintea gustul apei de izvor, reci şi limpezi?

Trenul când încetinea şi mergea abia-abia, ca o căruţă trasă de gloabe obosite, când mărea viteza şi, repede-repede, ca o rachetă, zbura. Năuciţi de roţile care nu se mai opreau, care ne tot hurducau, ne miram că ni se mai învârte limba în gură. Când se oprea trenul aproape de locuinţe omeneşti, veneau oamenii, îşi făceau cruce la vederea noastră şi ne aduceau câte ceva din puţinul lor. De obicei, apă ne aduceau, de fântână, nu de râu. Când ne-am oprit lângă o baltă, ne-am avântat spre ea, deşi ne clătinam. Ne-am băgat capetele în apă, să ne adăpăm, ca vitele. Nu ne puteam sătura, ne stropeam, ne spălam, ne răcoream, că cine ştie când mai avem apă şi cât mai avem până la sfârşitul drumului.

Straşnic mai era cu bombardamentele… Uram staţionările lungi, pe linii moarte, pe câmpuri pustii, zile întregi, părăsiţi de toţi. Strigam, imploram să ni se dea barem apă, ca să ne rourăm buzele, dar nimeni nu ne auzea. Ceream ajutor, dar nici ţipenie în jur, nici pe soldaţi nu-i vedeam, ne mai păzea cineva ori ne lepădaseră acolo? Ajungeam să ne bucurăm când se pornea trenul.

Apă! Apă! strigau întâi copiii pe diferite tonuri. Se oprea un pic trenul şi strigam în cor, unduind vocile din tot vagonul. Apoi am făcut din acest cuvânt un întreg cântec: A-pă, a-pă, a-pă! Măcar un stropişor! Cântecul nostru de drum, imnul, speranţa. La început, doar copiii, apoi toţi ceilalţi, cu mic şi mare. Au auzit şi alţii, tot trenul cânta acest imn al deportaţilor însetaţi. Poate au crezut soldaţii că e o rebeliune? Trenul se oprea, dar nu deschideau uşile. Mai ales prin oraşe. Apă! Apă! Apoi s-a stins cântecul nostru, nu mai aveam puterea din primele zile. Am pus la lucru mâinile şi picioarele când vocea a slăbit. A – poc-poc – pă – poc-poc, cu pumnii în pereţi. Apoi şi din picioare: A – trop-trop – pă, trop-trop, apă, trop-trop-trop! Nouă ni se părea cel mai frumos cântec şi când, în cele din urmă, primeam apa cea sfântă, eram siguri că imnul nostru a fost auzit de bunul Dumnezeu.

În vagoane era mai mult întuneric decât lumină. Stăteam toată ziua, pe rând, cu faţa lipită de geamul nostru mic, să răsuflăm o gură de aer curat, să vedem o rază de soare. Mulţi au orbit când, după săptămâni de mers, ne-au scos afară. Ochii nu mai primeau atâta lumină. Ne clătinam cu toţii de slăbiciune, ne tremurau picioarele, dar cei departe de lumină şi de orice geam nici nu vedeau pe unde să meargă, trebuia să-i ia cineva de mână. Şi la noi în vagon au fost din aceştia, oamenii care erau în mijlocul vagonului şi nu zăreau nicio geană de lumină. Dar, încet, încet, vederea le revenea…

*

La început, mama se ruga de sănătate, de ajungere grabnică la destinaţie, apoi o auzeam: Nu mă lăsa, Doamne, să-mi ţin în braţe copilul murind. Dă-i, Doamne, viaţă, ia din a mea şi dă-i lui. Doamne, nu te mânia asupra noastră, care amărăciunea vieţii o cunoaştem, ci îndreaptă-ne pe căile Tale cu dragostea Ta, focul mâhnirii noastre potoleşte şi cu nădejdea bunătăţii ca o cerească dulceaţă amarul nostru îl alungă! Nu ne lăsa, Doamne, covârşiţi de durere şi de disperare în trenul acesta şi adu-Ţi aminte de noi, cei care cu lacrimi fierbinţi ne rugăm către Tine! Întăreşte, Doamne, pe fraţii şi surorile noastre. Călăuzeşte-ne, Tu, pe toţi cu Harul Tău, până la capătul drumului, că fără de Tine, nu putem să facem nimic.

Mama mă povăţuia cum să trec peste greutăţi. Rugăciunea, zicea ea, întăreşte duhul şi ajută corpul. Aşa cum corpul moare când răsuflare nu mai are, duhul moare când rugăciune nu e. Rugăciunea trebuie trezită, ea doarme în sufletele noastre, apoi când o aprindem, e ca focul care, odată aprins, trebuie păzit să nu se stingă. Curăţeşte-ne pe noi, Doamne, de toate amărăciunile, dacă corpurile ne sunt răpănoase şi păduchioase, fie sufletele noastre curate şi către Tine îndreptate. Nu lăsa gândul nestatornic să fugă spre alte lucruri.

Când te apuci de ceva, nu uita să începi cu: „Binecuvântează, Doamne!“ şi când termini: „Slavă Ţie, Doamne!“. Doamne, miluieşte-ne pe noi, păcătoşii! Îngerul lui Dumnezeu, sfântul meu ocrotitor, veghează asupra mea şi păzeşte-mă! O revărsare de căldură, taină şi lumină simt când mă rog, când sufletul locuitor al lumii dumnezeieşti tinde să fie. Cu rugăciunea toţi vrăjmaşii pot fi biruiţi! Cu toată evlavia mă încredinţez în mâinile Tale, Doamne al nostru cel bun şi drept, milostiv şi îngăduitor Împărat peste noi. Vino, Doamne, cu bunătatea Ta, să îmi încălzeşti sufletul! Fie ca slava Ta să strălucească peste omenire şi ca noi toţi să cunoaştem veşnica Ta iubire!

Cu osârdie fierbinte ne rugam a nu îndepărta de noi darul cuvintelor, darul iubirii, darul rugăciunii, darul milostivirii, pe care le ai Tu, Doamne. Fie ca Duhul Tău Sfânt călăuză să ne fie, Doamne!

*

La noi în vagon, nimeni n-avea păduchi, erau numai oameni gospodari, oameni curaţi. Chiar dacă nu ne puteam spăla în tren, nu puteau apărea păduchi din nimic. Eh, păduchii, păduchii… Pe la jumătatea drumului, după aproape două săptămâni de mers, trenul nostru şi vagonul nostru au devenit raiul păduchilor. Toată ziua, cât aveam ceva lumină, ne căutam de păduchi, nici nu mai aveam timp de joacă. Într-o zi am găsit treizeci de păduchi, la mama şi la Eugen, ei se aflau în zona mea mea de despăduchere şi ei doi mă căutau pe mine. Apoi m-am oprit, mi-am zis: las şi pe mâine, că trebuie să aibă omul ocupaţie cât e ziulica de lungă. Chiar dacă noi ne despăducheam fără încetare, şanse să scăpăm de păduchi erau puţine, veneau din jur, poate erau zburători, ani la rând după asta mai descopeream păduchi prin păr, şi în aulul nostru kazah, şi în Siberia, şi la şcoala profesională de croitorie, unde ne controlau o dată pe lună şi ne duceau la dezinfecţie. Nu ne era ruşine, că pe toţi ne ducea. Iarna, când stăteam acasă, mama îmi mai găsea câte un păduchel rătăcit nu ştiu cum, pe care nici nu-l simţeam, după ce întâlnisem atâta păducherăraie în tren. La început, mi-era greaţă să-i strivesc între unghii, doar îi scoteam şi îi dădeam mamei. Apoi a început să îmi placă să-i omor. Jeni îi pocnea de răsuna tot vagonul, eu nu puteam aşa zgomotos. Până la urmă, am văzut de unde ne umpleam cu păduchi, de unde ne împrospătam cu specii noi, iar nouă ni se părea că i-am omorât pe toţi ai noştri: când ne scoteau la apă din tren şi ne înghesuiam ori când ne lăsam hainele grămadă dacă ne dădeau voie să ne bălăcim în vreo baltă.

Într-o zi, l-am prins pe Împăratul păduchilor, era lung şi gros, cel mai mare păduche de la noi din vagon, nu era negru sau cafenior, ca toţi ceilalţi, ci roşu închis şi nu fugea prin pleata lui Eugen, pe care eu îl consideram pe atunci cea mai bună prietenă a mea, Jenica, ci stătea înfipt drept în creştetul capului, aşteptând parcă să îl găsesc eu şi să îl admir. Ne-am adunat noi, copiii, în jurul lui şi ne-am gândit ce să facem cu el. Să îl închidem într-o cutiuţă, să-l omorâm, să-i dăm drumul pe gemuleţ? În cele din urmă, după multe propuneri şi vorbe, soarta păduchelui Împărat a fost hotărâtă şi pecetluită. I-l vom strecura lui Fedor, soldatul care ne păzeşte. E mai gras, mai vesel, mai bine îmbrăcat decât noi, n-o să-i fie rău Împăratului nostru. Mamele ne-au lăsat să ne şuşotim, dar nu le-am spus ce am hotărât. Ne-am gândit la un plan, cum intră Fedor la noi, cum se apleacă, iar cineva îi pune drept în cap păduchele ales de sămânţă. Că noi ucidem azi-mâine toată păducherăraia şi, dacă rămâne lumea fără păduchi, cine şi de ce o să se mai ciufulească drăgăstos prin cap, dacă nu-s păduchi… Ce gingăşie să ţi se umble prin păr în căutarea minusculelor lindine şi a obraznicilor păduchi. Ce satisfacţie să-i striveşti între unghii! Binecuvântat păduche!