© 2013 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-3916-8

ISBN PDF: 978-973-46-3917-5

ISBN print: 978-973-46-3781-2

Coperta: Radu Răileanu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

AURORA LIICEANU, doctor în psihologie, a lucrat în cercetare şi a predat psihologie la diferite universităţi din Bucureşti, dar şi la UQAM (Canada) sau EHESS (Franţa). În prezent, este cercetător senior la Institutul de Filosofie şi Psihologie „Constantin Rădulescu-Motru“ din cadrul Academiei Române. De aceeaşi autoare, la Editura Polirom au mai apărut: Rănile memoriei. Nucşoara şi rezistenţa din munţi (2003, 2012), Prin perdea (2009, 2012), Rendez-vous cu lumea (2010, 2012), Patru femei, patru poveşti (2010, 2011), La taifas (2010, 2012), Viaţa nu-i croită după calapod (2011), Cuvinte încrucişate (2012) şi Supuse sau rebele. Două versiuni ale feminităţii (2013).

MIHAI IOAN MICLE este doctor în psihologie, cercetător ştiinţific la Institutul de Filosofie şi Psihologie „Constantin Rădulescu-Motru“ al Academiei Române, consilier în cadrul Serviciului de Probaţiune de pe lângă Tribunalul Bucureşti şi profesor asociat la Universitatea Spiru Haret, Facultatea de Educaţie Fizică şi Sport. Are un master în Psihologie organizaţională şi economică, o specializare postuniversitară în Psihodiagnostic şi psihoterapie experienţială, studii postdoctorale în domeniul Managementului cercetării avansate şi Expertizei medico-legale psihiatrice. Este autorul volumului Climatul organizaţional – factor de progres în raportul motivaţie-performanţă (2009) şi coautor a încă şapte volume; redactor al Revistei de psihologie/Romanian Journal of Psychology. A primit Premiul Academiei Române „Constantin Rădulescu-Motru“ (colectiv) pentru lucrarea Încălcarea legii ca stil de viaţă. Vulnerabilitatea adolescenţilor la criminalitate (2009).

Pentru a citi cartea aceasta, trebuie să te pregăteşti să uiţi de categoriile de bine şi rău aşa cum le concepem noi, să renunţi la sentimente aşa cum le-am construit în sufletul nostru. Trebuie să fii acolo: să citeşti şi atât.

Roberto Saviano, în La Repubblica, despre cartea lui Nicolai Lilin, Educaţie siberiană

Suntem fiinţe fragmentare care se construiesc într-un întreg, dar întotdeauna există fisuri. Puterea de a trăi cu aceste fisuri e cea care ne face să ne continuăm viaţa. Amintirile noastre sunt mereu modificate de prezent, memoria nu este stabilă, ci schimbătoare. Fisurile nu se prea schimbă.

Despre această carte

Această carte n-ar fi fost scrisă dacă nu ar fi crescut în timp frustrarea noastră profesională ca psihologi care am lucrat la Institutul Naţional de Criminologie, un institut destul de repede desfiinţat. „De ce?“, v-aţi putea întreba degeaba, ca şi noi, cei care am fost angajaţi acolo pe post de cercetători.

Pentru psihologi, a fi criminal este altfel decât pentru jurişti şi altfel decât pentru oamenii de pe stradă. Oamenii obişnuiţi. Ei, aceşti oameni obişnuiţi, profanii, cum li se spune, care gândesc binele şi răul într-un mod mai simplu şi uneori mai corect, mai aproape de ceea ce ni se pare normal, văd altfel crima, cruzimea omului, fapta care face să ţi se zbârlească părul.

În timpurile pe care le trăim, frontiera dintre bine şi rău devine din ce în ce mai fluidă, pentru specialişti mai ales; dar ea devine, treptat, tot mai fluidă şi pentru oamenii de rând. Oare de ce? Ideile pe care le are un jurist despre pedepsirea criminalilor nu se prea întâlnesc cu ceea ce omul de rând, omul obişnuit, gândeşte despre pedeapsă şi despre motivele care o fac necesară.

Opţiunea juristului pentru permisivitate şi apropiere de psihicul criminalului se loveşte adesea de intransigenţa profanului care vrea dreptate, vrea ca acela care omoară să plătească pentru ceea ce face. Profanul vrea ca acela care produce suferinţă altora să sufere. O suferinţă fizică, dar şi una psihică. Şi cum cea psihică, deci cea care s-ar exprima prin remuşcări şi frământări ale conştiinţei vinovate, nu este vizibilă, măcar cea fizică să fie, să se vadă – pentru că ea chiar este vizibilă. Are acest avantaj. Au existat însă militanţi pentru desfiinţarea puşcăriilor, convinşi că remuşcarea poate constitui o pedeapsă suficient de aspră pentru criminali. Dar, oare, remuşcarea nu poate fi simulată? Oare nu se spune că sociopaţii sunt inteligenţi şi ştiu să manipuleze, să dea impresia că le pare rău pentru faptele lor, că înţeleg diferenţa dintre bine şi rău, ca apoi să repete ce au făcut? Pot fi puse împreună compasiunea faţă de criminali şi sila faţă de ei?

Atât viaţa, cât şi moartea se manifestă în fiecare moment al existenţei. Ne-o arată şi viaţa personajului principal al acestei cărţi, Ioana, poreclită Biba. Lumea puşcăriei este plină de vieţi mărunte, asemănătoare sau diferite, întâlnindu-se un timp şi topindu-se într-un singur trup prins definitiv în mişcarea unui destin comun. În general, o viaţă de om nu înseamnă mare lucru, ea poate să se rezume la un număr restrâns de evenimente. Există, ca în cazul Bibei, amărăciune pentru anii irosiţi în puşcărie, dar nu pentru omorul săvârşit. Pentru ea există regret, dar nu remuşcare.

Nicăieri oamenii nu trăiesc mai adânc şi mai atent raportul lor cu timpul şi spaţiul ca în lumea puşcăriei. Timpul nu trece pur şi simplu, pentru că dacă doar ar trece, ar fi existat o separare între Biba şi timp. Şi când spunem acest lucru ne referim nu doar la timpul petrecut de Biba în puşcărie, ci la toate momentele timpului său de viaţă, dinainte şi de după anii de puşcărie. Viaţa ei ne-a obligat să gândim deosebirea dintre căinţă şi vinovăţie, dintre determinare, voinţă şi dorinţă, dintre aderenţa oarbă la nişte valori asimilate prin imitaţie şi nevoia de a construi propriile opţiuni de viaţă şi câte şi mai câte alte idei.

Nu am dorit să ne aliniem tendinţei moderne de a extrage din mulţime o nefericită pe care s-o individualizăm şi s-o „năşim“, aşa cum face televiziunea, o marcă, o celebritate sau un tabloid, cum pe bună dreptate spune Pascal Bruckner. N-am dorit să scriem această carte făcând un casting emoţional prin care să fabricăm versiuni umane cosmetizate, bune pentru a trăi compasiunea faţă de cei care încalcă legea şi pentru a smulge simpatia faţă de ei. Am vrut doar să folosim o biografie construită pentru a vedea complexitatea naturii umane şi permanenţa opoziţiei dintre bine şi rău, indiferent de fragilitatea graniţei dintre aceşti doi termeni şi de versatilitatea legilor. Am dorit ca, în faţa prestigiului mereu crescând al emoţiei şi al imaginii, să nu uităm că trebuie să existe un echilibru între opinia noastră şi afectivitatea publică, între idee şi emoţie.

Cartea este scrisă de unul dintre autori, dar ea este cu siguranţă o carte cu doi autori, iar noi, autorii, l-am gândit pe cel care comite o crimă în acelaşi fel şi într-o deplină înţelegere şi am reflectat în consens complicatul raport dintre bine şi rău, pe de o parte, şi natura umană, pe de altă parte.

Oare ce face Ioana?

Noi suntem aventurieri.

Biba

Timpul vine încet din deşert cu caravanele lui de cămile şi nu se grăbeşte, căci transportă eternitatea.

Romain Gary

Ioana, zisă Biba, a ieşit din închisoare de aproape şase ani. În închisoare la Târgşor i se zicea Tataie. Acolo a stat, deci a trăit, zece ani, două săptămâni şi două zile, deşi avea o sentinţă de douăzeci şi cinci de ani. Pentru omor deosebit de grav. Vom vedea de ce.

Să te afli pe şosea, într-un sat prăpădit, atât de adormit în veşnicia sărăciei, pierdut printre văi, care ar putea fi frumoase primăvara, înverzite, sau vara, dar care iarna arată îngrozitor de trist, de mohorât, şi să vezi case ca vai de lume înşirate de-a lungul drumului, ca şi cum cineva beat le-ar fi răsfirat, şi să fie şi sâmbătă, când nimeni nu mai trece pe acolo, nu este decât o aventură, un exerciţiu de coborâre în mizeria umană, în mizeria unor sate de la noi. Sună exotic, poate chiar pervers, să ieşi din casă sâmbăta spre prânz ca să mergi în vizită la o criminală. Cine ar face-o, când ar putea să stea la televizor, tihnit, aşteptând prânzul, aşa cum fac atâţia oameni, că doar e iarnă şi se stă în casă? Şi când la televizor apar poveşti cu vieţile puşcăriaşilor?

Pe drum am întâlnit nişte poliţişti care aveau ceva cu nişte ţigani aflaţi în căruţe. Maşina poliţiei era oprită lângă căruţele lor trase pe marginea şoselei. Era aşezată în faţa căruţelor, ca ţiganii să nu poată pleca, de parcă ar fi putut căruţele să meargă mai repede decât maşina poliţiei. Ţiganii nu păreau uimiţi de prezenţa poliţiştilor, dimpotrivă, parcă-i aşteptau, aveau mutre spăşite şi probabil că fuseseră prinşi cu ceva. I-am întrebat pe poliţişti cum să ajungem în satul cu pricina şi să o găsim pe cea pe care o căutam. Am aflat că eram chiar la intrarea în satul la care vroiam să ajungem. Erau doi. Unul dintre ei, foarte amabil, ne-a spus că persoana pe care o căutam este cam nebună. Ne-a spus şi porecla ei, ca să ne ajute să găsim mai uşor casa în care locuia. Ne-a mai spus că are grijă de un bărbat care nu se descurcă singur. Toţi din sat, ne-a mai spus el, ştiau porecla ei. „După ce vedeţi un magazin, acel magazin sătesc unde se găsesc chipsuri, Fanta, bere, biscuiţi şi mai ştiu eu ce, trebuie s-o luaţi la stânga şi să mai întrebaţi. Vă veţi descurca“, ne-a încurajat. Nu era prea departe, aşa că am încetinit ca să vedem magazinul.

După ce l-am depăşit, am întâlnit un bărbat cu ochii umflaţi şi cu o privire rătăcită, saşie, care ne-a arătat casa Bibei cu o încetineală a gândului care ar fi putut să ne facă să ne îndoim de ceea ce spunea. Părea beat. Depăşiserăm casa. Eu tocmai o văzusem şi mă gândeam că, fiind o casă tipică de ţigani, mică, cu un firicel de fum ieşind din coş, trebuia să fie aceea pe care o căutam noi. Ne-am întors puţin şi ne-am oprit chiar în faţa ei.

Gardul era atât de vechi, încât abia se mai ţinea. Casa era de paiantă, prăpădită, cu pereţi deterioraţi de ploaie, scorojiţi, cu geamuri mici, întunecate, murdare, puţin strâmbă, cum sunt casele desenate de copii. Foarte simplă. Arăta ca şi cum ar fi fost părăsită. O casă dezolantă. Era ora prânzului. După ce am ieşit din maşină, tocmai când ne făceam un plan cum să procedăm, ce să zicem şi cum să-i dea Mihai sacoşa uriaşă în care îndesase tot ce cumpărase pentru ea, tot felul de alimente, fructe şi doze de bere, am văzut ieşind o femeie, care a ocolit casa şi s-a dus undeva în spatele ei.

Între noi a început o discuţie. Sigur, ne-am zis, asta este femeia pe care o căutăm. Dar ce făcea, unde se dusese? Poate la toaletă – după cum arăta casa, toaleta nu părea să fie în interior –, poate să ia lemne – se vedeau nişte stive lângă peretele casei – sau poate să dea mâncare unor găini aflate într-o împrejmuire mică, plină de noroi, tot lângă casă. Am aşteptat să revină. N-a durat mult şi a apărut. Când să intre în casă, ne-a aruncat o privire piezişă. Văzuse că stăteam în faţa porţii ei. Eu i-am făcut cu mâna şi ea s-a îndreptat către poartă.

Ne uitam cum putem ajunge la poartă prin noroiul din faţa ei. Femeia a venit şi a deschis poarta. Atunci Mihai a luat sacoşa în care se vedeau deasupra un pachet de cafea, doze de bere, portocale şi a întrebat-o dacă-l mai recunoaşte, pentru că, i-a spus el, cu şase ani în urmă fuseserăm la puşcărie şi aplicaserăm o serie de teste şi interviuri unor deţinute, printre care era şi ea. I-a spus cum o cheamă, dar ea a zis că nu-şi aminteşte, aruncându-ne o privire bănuitoare. Mihai i-a spus că vrem să-i vorbim şi că în vizită se vine cu daruri, aşa că sacoşa cu bunătăţi era pentru ea. S-a luminat la faţă de plăcere şi ne-a spus că noaptea nu visase că o aşteaptă o bucurie. Râdea şi ne-a invitat în casă. Devenise brusc volubilă, veselă şi cu chef de vorbă. I-am spus că am întrebat lumea unde stă şi că ni s-a spus că are grijă de un bărbat neajutorat. Ea a dat din cap şi a zis că bărbatul este în casă, că nu poate să ne primească decât acolo unde stau ei doi şi că el este handicapat.

Mihai i-a adus aminte de o altă femeie de la puşcărie pe care ea a ajutat-o şi la care noi fuseserăm de curând; şi-a adus aminte imediat. Nu mai ţineau legătura, dar ştia prea bine despre cine era vorba. Aceasta, ca şi celelalte femei, îi spunea Tataie, şi Biba s-a amuzat, recunoscând că porecla ei la puşcărie era Tataie, iar mai târziu ne-a spus şi de unde-i venea porecla. A spus că la puşcărie venea atâta lume, încât nu mai ţinea prea bine minte şi nici nu se mai gândea la ce trăise acolo, trecuseră deja şase ani de când fusese eliberată.

Casa avea în faţă o curte destul de mică şi era cocoţată pe un mic dâmb, mai degrabă o ridicătură de nivel. Totul era părăginit. Ca să ajungi în casă mergeai prin noroi. Ne-a spus să nu ne descălţăm, şi nici n-am fi putut s-o facem, căci peste tot era noroi, chiar şi la intrarea, dintr-un vestibul mic şi întunecat, Biba-i spunea sală, în camera mică în care ne-a invitat să stăm. Vizavi de cameră era o altă încăpere, fără uşă, plină cu haine aruncate, diferite obiecte şi mulţi coceni de porumb pe care îi folosea ca să facă focul.

În camera în care am intrat era foarte cald, dar aerul era închis, îmbâcsit şi mirosul era neplăcut. Plină de mirosuri omeneşti. Dar te obişnuiai până la urmă. Cum am intrat, l-am văzut pe bărbatul despre care se spunea că e handicapat, concubinul ei; stătea pe un pat îngust. Mai exista un pat, şi acela cam îngust, iar între ele erau un dulap de lemn şi o masă mică de camping. Pe ea se mânca. Lângă uşă era o plită în care ardea focul. Nu prea aveam unde sta, pentru că pe un pat stătea concubinul, iar pe celălalt era un maldăr mare de perne, cârpe, velinţe, haine. Mihai s-a aşezat pe un scăunel lângă masă, eu am stat lângă concubin pe pat, iar ea şi-a adus de afară un scaun cam murdar, un taburet vechi, pe care a pus un prosop.

Biba era o femeie înaltă, vioaie, suplă, care se mişca cu multă agilitate. Părul tuns era uniform cărunt, argintiu. Ochii erau frumoşi, mari, rotunzi, căprui. Trăsăturile feţei ei smede erau regulate şi foarte expresive. Avea o mare mobilitate a feţei. Când vorbea, îşi scutura capul dintr-o parte în alta şi îşi trecea degetele prin păr. Avea o gură aprigă şi dinţii erau fie lipsă, fie strâmbi, fie stricaţi.

Purta un tricou care fusese cândva albastru, dar acum era decolorat, întreg, fără găuri, şi nişte pantaloni de pijama din bumbac. Pantalonii aveau un imprimeu roz. Nu păreau murdari, dar nici curaţi. La margine, la gleznă, aveau un volănaş de nailon, de un roz mai închis, care le dădea o notă de feminitate. În picioare avea nişte saboţi mari de plastic, albaştri, foarte înnoroiaţi. Nu purta şosete sau ciorapi. Ne-a spus că nu suportă frigul.

Plita radia căldură, prin cercurile ei se iţeau jucând limbile focului. M-am uitat în sus şi am văzut un bec economic spânzurat de tavan, atârnând într-o parte. Ea a văzut unde mă uitam şi mi-a spus că preotul satului a ajutat-o şi de un an are lumină. Până să-i tragă electrica avea lampă.

Pe masă era o farfurie cu nişte resturi de macaroane, uscate, înroşite de vechime sau poate de la bulionul cu care fuseseră gătite macaroanele. M-am gândit că era mai degrabă un sos de roşii care devenise maro. Când Mihai i-a dat sacoşa, s-a uitat în ea, a luat pe rând lucrurile şi le-a pus pe masă, i-a zis concubinului că vor avea mâncare şi băutură. A scos pe loc o bere şi i-a turnat într-un pahar în care cine ştie ce fusese, dar nu i-a pus mult. Concubinul i-a rânjit satisfăcut, mulţumit de sine şi, da, îngrozitor de fericit.

M-am uitat la el. Arăta şleampăt, era îmbrăcat cu un trening de un albastru puternic, pantalonii erau căzuţi pe şolduri, era deschis la şliţ, pielea gălbuie, cu păr rărit era la vedere. Mi-a văzut privirea, dar nu s-a sfiit, era fericit că bea bere. Sugea, nepăsător la ce era în jurul lui, dar cu voluptate, berea din pahar. Pe ea n-o deranja goliciunea lui, îl privea cu atenţie, ca un uliu, avertizându-l că nu-i mai dă, că dacă bea o ia razna. Dar el zâmbea cu o expresie şireată şi tâmpă. Aş zice chiar vicioasă. Oare ce era în capul lui? Oricum, păreau că sunt bine împreună. Deşi discuţiile scurte dintre ei erau un fel de încâlceală de contradicţii şi dorinţe divergente.

M-am uitat din nou la ea. Era prea vioaie, frenetică, volubilă. Avea un râs puternic, de nestăvilit. N-a mai scos nimic din sacoşă pentru că Mihai i-a spus să păstreze sacoşa, fiindcă nu avea nevoie de ea. I-a aruncat o privire recunoscătoare când Mihai i-a spus: „Nu e nicio problemă, rămâne sacoşa aici“. Atunci a băgat-o sub masă. Era atât de expresivă, de sălbatică, de autentică, parcă juca teatru, gesturile ei erau pline de sinceritate. Asta era ea, plină de viaţă, fără ascunzişuri. Nu era joacă, nu erau nebunii, ci realitate. Realitate crudă, nudă, brută.

Avea mult chef de vorbă. Era încântată, cu totul dezinhibată şi părea chiar recunoscătoare că are cu cine vorbi. Străfundurile Bibei răsăreau la orice cuvânt. Timpul nu părea în afara ei, ci chiar în interior. Noi trăim, e adevărat, în trecut, prezent şi viitor, dar prezentul este oricum prea scurt pentru a fi perceput. Abia după ce trece el este reţinut şi atunci pare o poveste codificată, cu sensurile care fie se bătătoresc cu timpul, fie alunecă în amnezie. Pentru Biba nu exista amnezie, ci poveste codificată, cu care trăia fără să încerce a da alte sensuri destinului ei.

Concubinul vroia şi el să fie băgat în seamă, dar ea îl privea cu un amestec de indiferenţă ameninţătare şi control şi chiar aroganţă. Puterea, cum vom vedea, era de partea ei şi ea o ştia prea bine. Răzbătea din el, din concubin, o lâncezeală îndoielnică, şovăielnică, pentru că ochii îi erau lunecoşi, dar şi curioşi, ca de viezure. Când încerca s-o întrerupă, spunând cu o voce binedispusă şi îngăduitoare, poate chiar cu o complicitate răutăcioasă, că e nebună, ea se enerva şi-i spunea că-l va bate dacă se bagă în discuţie şi n-o lasă să vorbească. A şi luat de lângă plită un băţ cu care l-a ameninţat, repezindu-se să-l lovească. El s-a ferit puţin, şi tot zâmbea tâmp şi înţelegător. Ea îşi măsura răbdarea şi, prinsă de vorbe, devenea mai tolerantă cu el. Uneori simţeam că între ei exista ceva, un pact straniu şi secret, şi că ar fi trebuit să plecăm, să-i lăsăm în treaba lor.

Atunci, pentru că eram la începutul discuţiei, i-a venit ideea să ne spună ce planuri de viitor avea în legătură cu casa. Pe măsură ce vorbea, se aprindea din ce în ce mai tare. Nu se mişca de pe scaun, dar la un moment dat, brusc, i-a venit o idee. Ne-a cerut să mergem în curtea din spatele casei ca să vedem ce a început să facă. Nu puteam s-o refuzăm. În spatele casei era un spaţiu larg, o curte împrejmuită de vreo mie de metri pătraţi. Nu părea îngrijită, iar într-un colţ erau ţinute, după un gard mic, alte găini. Ne-a arătat cum va mări casa şi va pune ziduri, adică pereţi din chirpici, de pământ cu paie, iar acoperişul îl va face, dacă va avea bani, din tablă. Dacă nu, va pune carton, dar ăsta, cartonul, nu ţine decât un an. Ploaia, zăpada o să-l strice şi va curge apa din tavan. Tabla ţine. Nişte încăperi erau deja făcute, dar una nu avea deloc acoperiş. Totuşi, ea era plină de optimism şi nimic nu i se părea irealizabil.

Când am ieşit, şi-a pus un pardesiu de camilhaar bej, foarte frumos, aproape nou. Sau foarte bine păstrat. Îi venea bine. Incredibil de bine. Parcă era făcut pe măsura ei. L-am admirat, mirată de eleganţa lui, privind contrastul dintre pardesiu, care nu ajungea până la volănaşul de la glezne, şi saboţii plini de noroi. I-am spus că-i venea foarte bine pardesiul. Şi-a întors capul şi mi-a zis că este din ajutoare. Primit de undeva. În sat se primiseră ajutoare şi ea mereu primea câte ceva. Când am revenit în cămăruţa întunecoasă şi cu aer îmbâcsit, ne-a arătat un maldăr de haine pe patul pe care nu stătea concubinul – pulovere frumoase, bine păstrate, tot din ajutoare şi pomeni primite.

Era mulţumită să ne arate ce va face ea când vremea va fi bună şi va veni primăvara. S-a uitat la concubin şi, nu ştiu prin ce înţelegere fără vorbe între ei, pentru că se vedea clar că nu-şi ascundeau simţămintele unul faţă de altul, şi-a dat seama că trebuie să ne spună să ieşim afară, fiindcă concubinul „vrea să se cace“. Am ieşit pe veranda-pridvor, ne-am aşezat pe nişte taburete aduse de ea şi am aşteptat-o. Se dusese la el. A revenit, spunându-ne că a făcut pe nebunul, că nu vrea să se cace. Că nu ştie dacă chiar i-a venit sau doar vroia s-o enerveze pe ea. Am răsuflat uşuraţi. Dacă el ar fi făcut ce spusese ea iniţial, nu ştiu cum am mai fi intrat în cameră, pentru că se vedea prea bine că geamurile nu fuseseră niciodată deschise. Erau nişte pătrate cenuşii.