© 2014 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4616-6

ISBN PDF: 978-973-46-4617-3

ISBN print: 978-973-46-4453-7

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: © Entertainment Pictures/Northfoto

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

EDITH WHARTON (1862-1937) s-a născut în New York, într-o familie de aristocraţi. A cochetat cu scrisul încă din adolescenţă, trimiţând poezii la reviste precum Harper sau Scribner, însă a publicat primul roman abia în 1902. A scris numeroase romane, volume de poezii şi povestiri şi cărţi de nonficţiune, dintre care amintim: The House of Mirth (1905), Summer (Vara primei iubiri, 1917), The Age of Innocence (Vârsta inocenţei, 1920, distins cu Premiul Pulitzer în 1921), Twelve Poems (1926), Tales of Men an Ghosts (1910), The Decoration of Houses (1897), In Morocco (1920). Multe dintre romanele, nuvelele şi povestirile sale s-au bucurat de un succes uriaş şi au fost ecranizate în producţii celebre. Edith Wharton a fost prima femeie distinsă cu Premiul Pulitzer şi a fost propusă în mai multe rânduri la Premiul Nobel pentru Literatură.

Cartea întâi

I

Într-o seară de ianuarie, în primii ani ai celei de-a şaptea decade a secolului trecut, Christine Nilsson cânta în Faust, la Academia de Muzică din New York.

Deşi se vorbea de construirea, undeva mai sus de Fortieth Street, a unei noi clădiri a Operei, care să rivalizeze în ce priveşte costul şi splendoarea cu teatrele din marile capitale europene, lumea mondenă se mulţumea să se adune în fiecare iarnă în lojile jerpelite, vopsite în roşu şi auriu, ale vechii dar primitoarei Academii. Conservatorii o îndrăgeau tocmai fiindcă era mică şi neîncăpătoare, ferindu-i astfel de amestecul cu „intruşii“, oameni de care New Yorkul începea să se teamă, dar de care acelaşi New York se simţea totuşi atras; sentimentalii se ataşaseră de vechea Academie din motive de ordin istoric, iar pasionaţii muzicii o îndrăgeau datorită excelentei sale acustici, calitate uneori problematică a sălilor destinate audiţiilor muzicale.

Era prima apariţie din acea iarnă a doamnei Nilsson. Un „auditoriu excepţional de strălucit“, cum obişnuia să relateze presa, se adunase s-o asculte. Sosiseră fie în trăsuri particulare, fie în spaţioase landouri de familie, sau în câte un cupeu, de-a lungul străzilor lunecoase pline cu zăpadă. A veni la Operă în cupeu era aproape tot atât de onorabil ca şi în trăsura proprie; iar la plecare, utilizarea aceluiaşi mijloc de transport prezenta imensul avantaj (cu o aluzie glumeaţă la principiile democratice) de a te urca în primul vehicul aflat la rând, în loc să aştepţi apariţia sub portalul Academiei a nasului roşu de frig şi de gin al propriului vizitiu. Intuirea faptului că americanii vor să plece dintr-un loc unde s-au distrat chiar mai repede decât doresc să ajungă acolo fusese descoperirea genială a unui proprietar de grajduri.

Tocmai se ridicase cortina la scena din grădină, când Newland Archer deschise uşa din spate a lojii clubului său. Nu avusese nici un motiv de întârziere; cinase la şapte, numai în tovărăşia mamei şi a surorii sale, apoi zăbovise cu o ţigară de foi în biblioteca gotică, cu rafturi de nuc lustruit şi scaune cu speteze poleite, singura încăpere în care doamna Archer îngăduia fumatul. Dar, în primul rând, New Yorkul era o metropolă, iar el era pe deplin conştient că în metropole nu „se făcea“ să ajungi prea devreme la Operă. Apoi, ceea ce „se făcea“ şi ce „nu“ juca un rol la fel de covârşitor în New Yorkul lui Newland Archer, ca şi spaimele inexplicabile insuflate de totemurile misterioase, ce hotărâseră cu mii de ani în urmă soarta strămoşilor săi.

Al doilea motiv de întârziere era cu totul personal. Prelungise fumatul ţigării de foi fiindcă, în fond, era un diletant. Anticiparea unei plăceri pe care avea s-o încerce îi oferea adeseori o satisfacţie mai subtilă decât însăşi realizarea ei, mai ales când era vorba de ceva delicat, iar plăcerile lui făceau parte, aproape toate, din această categorie. Momentul pe care-l aştepta cu nerăbdare era unul din cele mai preţioase şi mai sublime şi chiar dacă şi-ar fi calculat plecarea în acord cu regizorul primadonei, n-ar fi reuşit să-şi facă intrarea în sala Academiei într-o clipă mai semnificativă decât aceea când vocea cântăreţei lăsa notele să picure, una câte una, clare ca roua pe petalele margaretei ce se răsfirau şi ele una câte una: „Mă iubeşte, nu mă iubeşte, mă iubeşte!“.

Nu cânta „mă iubeşte“, ci, bineînţeles, „M’ama!“, căci legea inviolabilă a lumii muzicale impunea ca textul german al operelor franceze cântate de artiste suedeze să fie neapărat tradus în italieneşte, ca să fie pe înţelesul ascultătorilor de limbă engleză.

Pentru Newland Archer această convenţie părea tot atât de normală ca şi toate celelalte convenţii care-i modelau viaţa ca, de pildă, aceea care-l obliga să-şi netezească părul, de o parte şi de alta a cărării, cu două perii cu mânere de argint, cu monograma incrustată în email albastru, sau aceea care nu-i îngăduia apariţia în societate fără o floare la butonieră (preferabil o gardenie).

„M’ama… non m’ama“ cânta primadona şi, cu o explozie finală de iubire triumfătoare, lansă ultimul „M’ama!“ sărutând ce mai rămăsese din biata margaretă şi ridicându-şi ochii mari către figura rafinată a partenerului ei, Faust-Capoul, mic de stat, îmbrăcat într-o haină strâmtă de catifea roşie, cu pălărie cu pană, care încerca zadarnic să arate la fel de sincer şi neîntinat ca inocenta sa victimă.

Rezemat de peretele din spate al lojii, Newland Archer îşi plimbă privirea spre partea opusă a sălii. Exact în faţa lui se afla loja bătrânei doamne Manson Mingott, a cărei obezitate monstruoasă nu-i mai permitea de mult să frecventeze Opera, dar care era reprezentată, în serile de gală, de câţiva din membrii generaţiei mai tinere. De astă dată, în rândul din faţă se aflau instalate nora ei, doamna Lovell Mingott, şi fiica ei, doamna Welland; ceva mai retrasă, în spatele celor două matroane pretenţios îmbrăcate, şedea o tânără în rochie albă, a cărei privire nu se putea desprinde de îndrăgostiţii de pe scenă. Când ultimul „M’ama!“ răsună în liniştea sălii (discuţiile din loji, de obicei, se întrerupeau în timpul ariei Margaretei), o uşoară roşeaţă îmbujoră obrajii fetei, cuprinzându-i fruntea încununată de frumoase cozi blonde, şi coborî în cele din urmă pe gât până se pierdu într-un şal de tul, prins cu o singură gardenie. Ea îşi lăsă privirea pe imensul buchet de lăcrimioare de pe genunchi, şi Newland Archer observă că le atinse cu degetele îmbrăcate în mănuşi albe. Vanitatea îi fu satisfăcută, aşa că respiră adânc, îndreptându-şi ochii spre scenă.

Nu se făcuse nici un fel de economie în montarea operei, şi era considerată a fi foarte izbutită chiar şi de cei care văzuseră, ca şi Newland, spectacolul la Paris sau la Viena. Până în dreptul luminilor rampei, avanscena era îmbrăcată în postav de un verde de smarald. La mijloc, aşezate simetric, se aflau două perne de muşchi verde lânos, înconjurate de un gărduţ de sârmă. De acolo se înălţau nişte portocali împodobiţi însă cu trandafiri mari, roz şi roşii. Din muşchiul de dedesubt se ridicau pansele gigantice, mult mai mari decât trandafirii, ca ştergătoarele acelea de peniţe în formă de floare, lucrate de cuvioase pentru preoţii parohi cu veleităţi mondene. Ici şi colo câte o margaretă, altoită pe câte o ramură de trandafir, înflorea din plin, anticipând parcă minunile florale pe care avea să le înfăptuiască domnul Luther Burbank¹.

În mijlocul acestei grădini vrăjite, doamna Nilsson, cu privirile plecate în pământ, îl asculta pe domnul Capoul. Era îmbrăcată în caşmir alb, cu garnitură de satin albastru, de care atârna o pungă croşetată, cozile groase de păr bălai fiind aşezate cu grijă de o parte şi de alta a bluzei de organdi. Domnul Capoul debita pasionate declaraţii de dragoste şi ea se prefăcea că nu-i înţelege intenţiile, de câte ori el indica, fie prin viu grai, fie cu privirea, fereastra unei vile îngrijite, de cărămidă aparentă, al cărei colţ ocupa partea dreaptă a scenei.

„Draga de ea!“ gândea Newland Archer, privind din nou spre fata cu lăcrimioare. „Nici nu bănuieşte despre ce e vorba!“ şi continuă să-i contemple chipul tânăr. Se simţea electrizat de o senzaţie de posesiune, în care mândria propriei experienţe masculine se îmbina cu o delicată dorinţă de prosternare în faţa acelei purităţi nemărginite. „Vom citi Faust împreună… pe malul lacurilor din Italia…“ În gândurile sale, scena proiectatei luni de miere se confunda într-o oarecare măsură cu capodoperele literaturii pe care urma să aibă privilegiul, rezervat lui, ca bărbat, să i le dezvăluie. De-abia în acea după-amiază îl lăsase May Welland să înţeleagă că „ţinea la el“ (expresie consacrată a tinerelor fete din New York). Imaginaţia lui îşi luase avânt şi, sărind peste scena schimbului inelelor de logodnă, peste sărutul din timpul ceremoniei de căsătorie şi chiar peste marşul nupţial din Lohengrin, şi-o închipuia alături de el într-o ambianţă fermecată din bătrâna Europă.

Nu voia nicidecum ca viitoarea doamnă Newland Archer să fie desconsiderată. Avea să fie înzestrată (graţie tovărăşiei sale înţelepte) cu acel tact şi cu acel spirit viu care să-i permită să ţină pasul cu cele mai cunoscute femei măritate din „tânăra generaţie“, societate în care se înrădăcinase obiceiul de a se capta omagiile bărbaţilor descurajându-i în acelaşi timp, desigur în glumă. Dacă ar fi privit în adâncul propriei sale vanităţi (şi câteodată aproape că şi izbutea), ar fi aflat acolo dorinţa de a avea o soţie tot atât de înţeleaptă în relaţiile sociale şi de dornică de a plăcea, ca şi o oarecare doamnă căsătorită care îi reţinuse atenţia de-a lungul a doi ani zbuciumaţi; desigur că nu-i dorea şi fragilitatea ce aproape distrusese viaţa acelei fiinţe, iar lui îi tulburase planurile o iarnă întreagă.

Nu-şi lăsase însă timp să chibzuiască în ce mod avea să se înfăptuiască acel miraculos amestec de foc şi gheaţă; se mulţumea cu propria sa viziune, fără a o analiza, ştiind că e de fapt aceeaşi cu a tuturor celorlalţi domni periaţi cu grijă, cu veste albe şi flori la butonieră, care se perindau prin lojă, schimbând cu el saluturi cordiale, îndreptându-şi binoclurile de critici avizaţi spre cercul doamnelor, ele însele un produs al aceleiaşi orânduiri. Şi totuşi, atât intelectual cât şi artistic, se simţea net superior acestor specimene alese ale lumii bune din New York; citise poate mai mult, meditase mai mult şi poate umblase mai mult prin lume decât oricare altul dintre ei. Luaţi fiecare în parte, îşi vădeau inferioritatea, dar în grup reprezentau „New Yorkul“, iar obişnuinţa solidarităţii masculine îl făcea să accepte toate exigenţele moralei lor. Intuiţia îi spunea că ar fi fost imprudent şi chiar de prost gust să aibă în această privinţă păreri.

— Ei, pe legea mea! exclamă Lawrence Lefferts, schimbând brusc direcţia binoclului îndreptat până atunci spre scenă.

Lawrence Lefferts era o autoritate recunoscută la New York în materie de „etichetă“. Consacrase, pare-se, studiului acestei probleme complicate mai mult timp decât oricare altul, dar numai studiul nu explica extraordinara sa competenţă. Era destul să te uiţi la el, de la fruntea uşor înclinată şi „interesantă“, de la frumoasa mustaţă blondă uşor arcuită până la cealaltă extremitate a persoanei sale subţiri şi elegante, la picioarele lungi încălţate în pantofi de un model desăvârşit, ca să-ţi dai seama că erudiţia în materie de „etichetă“ trebuia să fie congenitală în persoana unuia care ştia să poarte cu asemenea dezinvoltură haine atât de bune şi o statură neobişnuită cu atâta graţie naturală. Cândva, un tânăr admirator exclamase pe bună dreptate: „Nimeni altul nu poate să-ţi spună mai bine decât Larry Lefferts când să porţi cravată neagră la haine de seară, şi când nu!“. Iar în problema alegerii pantofilor de lac în detrimentul celor de piele model „Oxford“, autoritatea sa nu fusese nicicând pusă sub semnul îndoielii.

— Dumnezeule! spuse el, înmânând în tăcere binoclul bătrânului Sillerton Jackson.

Urmărind direcţia privirilor lui Lefferts, Newland Archer constată cu surprindere că exclamaţia lui fusese provocată de apariţia unei a patra persoane în loja doamnei Mingott. Era o tânără subţirică, ceva mai scundă decât Mary Welland, cu bucle şatene în jurul tâmplelor, ţinute cu o panglică bătută cu diamante. Linia „Josephine“, sugerată de pieptănătură, era continuată de croiala mantiei de catifea albastru-închis, prinsă sub piept de o centură cu o cataramă mare, de modă veche, oarecum teatrală. Persoana care purta o îmbrăcăminte atât de puţin obişnuită nu părea să-şi dea seama de atenţia stârnită şi rămase o clipă în mijlocul lojii încercând s-o convingă pe doamna Welland că nu era cazul să-i cedeze locul în colţul din dreapta, din faţă. Până la urmă acceptă, cu un zâmbet uşor, şi se aşeză în acelaşi rând cu doamna Lovell Mingott, cumnata doamnei Welland, instalată în colţul opus.

Domnul Sillerton Jackson înapoie binoclul lui Lawrence Lefferts. Toţi cei din loja clubului se întoarseră instinctiv, aşteptând verdictul. Aşa cum Lawrence Lefferts era o autoritate în materie de „etichetă“, bătrânul domn Jackson era o autoritate incontestabilă în probleme de „familie“. Cunoştea toate înrudirile posibile din întregul New York. Era capabil nu numai să lămurească probleme atât de complicate ca aceea a legăturii familiei Mingott cu familia Dallas din Carolina de Sud (prin familia Thorley) sau aceea a înrudirii dintre ramura mai veche a Thorley-lor din Philadelphia cu Chivers-ii din Albany (care nu trebuiau cu nici un preţ confundaţi cu familia Manson Chivers din University Place), ci putea chiar să enumere principalele caracteristici ale fiecăreia din aceste familii. Cunoştea, de pildă, fabuloasa zgârcenie a descendenţilor mai tineri ai familiei Lefferts (din Long Island), sau tendinţa dezastruoasă a Rushworth-ilor de a face căsătorii nesăbuite, ca şi cazurile de demenţă ce apăreau la fiecare două generaţii printre Chivers-ii din Albany, provocând refuzul sistematic al verilor lor din New York de a încheia cu ei vreo căsătorie, cu excepţia nenorocită a bietei Medora Manson care, cum ştia toată lumea… dar, de fapt, mama ei era o Rushworth.

Între tâmplele scobite ale capului său îngust, sub căpiţa de păr cărunt, domnul Sillerton Jackson, în afara unei adevărate păduri de arbori genealogici, mai păstra şi evidenţa majorităţii scandalurilor şi misterelor care mocneau sub suprafaţa lină a societăţii newyorkeze din ultimii cincizeci de ani.

Antenele sale erau atât de întinse, iar memoria într-atât de fidelă, încât se presupunea că e singurul om în stare să spună cine era în realitate Julius Beaufort, bancherul, şi ce devenise Bob Spicer, tatăl bătrânei doamne Manson Mingott, dispărut într-un mod atât de misterios (împreună cu o importantă sumă de bani pe care o administra) la mai puţin de un an de la căsătorie, chiar în ziua când o frumoasă dansatoare spaniolă care încântase sălile arhipline ale vechii Opere din Battery se îmbarcase spre Cuba. Dar toate aceste mistere şi multe altele se aflau bine zăvorâte în mintea domnului Jackson, nu numai pentru că simţul său de onoare îl împiedica să repete ceea ce îi fusese încredinţat în mod confidenţial, dar şi fiindcă era pe deplin conştient că şansele de a afla ce dorea sporeau tocmai datorită reputaţiei sale de om discret.

Iată de ce loja clubului aştepta electrizată în timp ce domnul Sillerton Jackson restituia binoclul domnului Lawrence Lefferts. Ochii săi opaci, cu pleoape bătrâne, brăzdate de vinişoare albastre, priviră o clipă grupul atent şi apoi, răsucindu-şi îngândurat mustaţa, spuse doar atât:

— Nu credeam ca familia Mingott să aibă curajul.

II

Cât timp dură acest scurt episod, Newland Archer se simţi copleşit de o ciudată senzaţie de stânjeneală.

Îl deranja faptul că loja care atrăgea atenţia New Yorkului masculin era tocmai aceea unde se afla logodnica sa, plasată între mama şi mătuşa ei; pentru moment, nu izbuti nici să identifice pe doamna în rochie „Empire“, nici măcar să-şi închipuie de ce prezenţa ei provoca o asemenea agitaţie în rândurile celor iniţiaţi. Apoi se lumină, dar îl cuprinse în acelaşi timp un val de indignare. Nu, fără îndoială că nimeni nu s-ar fi gândit că familia Mingott va avea curajul.

Şi totuşi o făcuseră; era în afara oricărui dubiu; tonul reţinut al comentariilor din spatele său nu-i permitea să pună la îndoială identitatea tinerei femei: era verişoara lui May Welland, acea verişoară căreia i se spunea, de câte ori i se pomenea numele, „biata Ellen Olenska“. Archer ştia că sosise pe neaşteptate din Europa, cu o zi sau două în urmă; aflase (fără s-o dezaprobe), de la domnişoara Welland, că o vizitase pe biata Ellen, care locuia la bătrâna doamnă Mingott. Archer era întru totul de acord cu solidaritatea de familie, şi chiar îi admira pe cei din clanul Mingott pentru felul hotărât cum luau apărarea celor câteva oi rătăcite din turma lor ireproşabilă. Nu era nici josnic din fire, nici lipsit de generozitate şi, de fapt, era chiar bucuros să ştie că viitoarea sa soţie nu ezita să fie amabilă (în particular) cu nefericita ei vară; dar de aici şi până la a se afişa în public, în cercul familiei, mai ales la Operă, chiar în loja unde se afla şi fata a cărei logodnă cu el, Newland Archer, urma să fie anunţată în câteva săptămâni! Nu, hotărât că încerca sentimente similare cu cele ale bătrânului Sillerton Jackson: nu crezuse ca familia Mingott să aibă curajul!

Era încredinţat că îndrăzneala bătrânei doamne Mingott, patriarhul feminin al familiei, mergea cât se poate de departe în limitele lui Fifth Avenue. Fusese întotdeauna un admirator al înaltei şi impozantei bătrâne doamne, care, cu toate că fusese doar Catherine Spicer din Staten Island, fiică a unui tată discreditat în mod misterios, lipsită atât de bani, cât şi de poziţie socială corespunzătoare pentru a-i face pe oameni să treacă cu vederea aceste lipsuri, se unise cu capul bogatei familii Mingott, îşi căsătorise două din fiice cu „străini“ (un marchiz italian şi un bancher englez) şi îşi încununase lanţul îndrăznelilor construindu-şi o casă mare, din piatră aproape albă, în împrejurimile sălbatice şi inaccesibile ale Central Park (când se „purta“ numai gresie brună, ca şi fracul după-amiaza).

Fiicele din străinătate ale bătrânei doamne Mingott intraseră în domeniul legendei. Nu veneau niciodată să-şi vadă mama, iar aceasta din urmă, ca multe persoane de felul ei, cu minte activă şi voinţă fermă, sedentară şi corpolentă, se resemnase să rămână acasă. Dar casa de piatră aproape albă (presupusă a fi fost ridicată după planurile reşedinţelor particulare ale aristocraţiei pariziene) stătea mărturie făţişă a curajului ei moral; şi bătrâna doamnă trona acolo, printre mobilele dinaintea Revoluţiei şi printre amintirile aduse din palatul Tuileries al lui Ludovic Napoleon (unde strălucise în plină maturitate), de parcă n-ar fi fost nicidecum curios să locuieşti dincolo de Thirty-Fourth Street, sau să ai ferestre în stil francez care se deschideau aidoma uşilor în loc să fie ridicate în sus ca cele ale ghişeelor.

În ochii New Yorkului, frumuseţea reprezenta un har care justifica orice succes şi scuza chiar anumite scăderi, dar bătrânei Catherine nu-i fusese hărăzit un asemenea har şi toată lumea era de acord în această privinţă (inclusiv domnul Sillerton Jackson). Gurile rele afirmau că-şi croise drumul spre succes, ca şi împărăteasa al cărei nume îl purta, printr-o voinţă tot atât de neînduplecată ca şi inima, îmbinată cu o superbă insolenţă, justificată totuşi prin extrema decenţă şi demnitate a vieţii personale. Domnul Manson Mingott murise, lăsând-o la douăzeci şi opt de ani cu averea bine „îngrădită“, ca o măsură suplimentară de siguranţă, impusă de neîncrederea ce i-o inspirase familia Spicer în această privinţă; dar tânăra văduvă îşi urmase nestânjenită calea. Frecventase societatea străinilor, îşi căsătorise fetele în cercuri mondene, Dumnezeu ştie cât de corupte, era în relaţii cu duci şi ambasadori şi în raporturi familiare cu papistaşi, primea cântăreţi de operă, Madame Taglioni numărându-se printre prietenii ei intimi. În tot acest timp însă (şi domnul Sillerton Jackson era primul care o declara), nu existase nici măcar o umbră de pată pe propria ei reputaţie; de fapt, adăuga el, era singura privinţă în care se deosebea de cealaltă Catherină.

Cum izbutise de mult să înlăture îngrădirile puse averii de soţ, doamna Manson Mingott trăise în belşug o jumătate de secol; amintirea strâmtorărilor din tinereţe însă o făcuse foarte păstrătoare, şi cu toate că avea grijă să cumpere lucruri de cea mai bună calitate când era vorba de haine sau mobile, nu se îndura să cheltuiască bani pentru plăcerile trecătoare ale mâncării. Mesele ei erau, chiar dacă nu din aceleaşi motive, tot atât de proaste ca ale doamnei Archer, iar vinurile nu salvau cu nimic situaţia. Rudele socoteau că sărăcia meselor constituia o pată pe numele Mingott, întotdeauna asociat cu bunul trai. Şi totuşi, lumea continua să vină la ea, chiar dacă mâncarea era proastă şi şampania anostă, iar fiului ei Lovell (care căuta să redreseze reputaţia familiei ţinând cel mai bun chef din New York) îi răspundea râzând la reproşuri: „Ce rost are să ţinem doi bucătari în familie, acum când mi-am măritat fetele şi tot n-am voie să mănânc sosuri?“.

Gândindu-se la toate acestea, Newland Archer îşi îndreptă încă o dată ochii spre loja Mingott. Constată că privirile critice ce le scrutau din toate părţile erau înfruntate atât de doamna Welland, cât şi de cumnata ei, cu un aplomb pe care bătrâna Catherine îl transmisese tuturor membrilor tribului ei. Numai May Welland trăda o tulburare faţă de gravitatea situaţiei printr-o uşoară îmbujorare (datorită probabil şi faptului că se ştia privită de el). Iar aceea care pricinuise toată agitaţia şedea într-o atitudine plină de graţie în colţul lojii, cu ochii aţintiţi spre scenă. Avea umerii mult descoperiţi şi un decolteu mai răscroit decât se obişnuia la New York, cu atât mai de neînţeles pentru o persoană care avea toate motivele să dorească să treacă neobservată. Nimic nu i se părea mai îngrozitor lui Newland Archer decât o ofensă adusă acelei divinităţi absolute care era bunul-gust. „Eticheta“ nu e decât umila ei reprezentantă şi locţiitoare. Aprecia faţa palidă şi serioasă a doamnei Olenska, potrivită ocaziei, dar rochia şi felul în care linia decolteului cobora lăsând descoperiţi umerii delicaţi (mai ales că nu avea nici şal) îl tulburau. Îl neliniştea gândul că May Welland avea să fie supusă influenţei acestei tinere atât de indiferente faţă de imperativele Bunului-Gust.

— Şi, în fond, îl auzi spunând pe unul dintre cei mai tineri aflaţi în spatele său (în timpul scenelor Mefisto-Marta se stătea de vorbă), în fond ce s-a întâmplat?

— Ei bine, l-a lăsat; nimeni nu încearcă s-o nege.

— Dar e o brută cumplită, nu-i aşa? continuă tânărul curios, un candid membru al familiei Thorley, care, era vădit, se pregătea să se înscrie printre apărătorii doamnei.

— Şi încă una din cele mai crunte; l-am cunoscut la Nisa, răspunse cu autoritate Lawrence Lefferts. Un individ pe jumătate paralizat, cu părul alb şi un rânjet permanent un cap destul de prezentabil, dar cu prea multe gene la ochi. Ei bine, să vă spun cam ce fel de om era: când se plictisea de femei, colecţiona porţelanuri. După câte mi-am dat seama, plătea oricât şi pentru unele şi pentru celelalte.

Toată lumea râse şi tânărul apărător întrebă:

— Şi atunci…?

— Ei bine, atunci a fugit cu secretarul.

— Aha! înţeleg.

Faţa tânărului trăda dezamăgirea.

— Dar n-a durat mult: am auzit că peste câteva luni era singură la Veneţia. Cred că Lovell Mingott s-a dus s-o ia. Spunea că era îngrozitor de nefericită. Toate sunt cum sunt, dar de-aici până la a o scoate în lume la Operă…

— Poate că e prea nefericită ca să rămână singură acasă, încercă să spună tânărul Thorley.

Presupunerea fu întâmpinată de râsul ireverenţios al celor din jur, iar faţa tânărului deveni stacojie, încercând să lase impresia că avusese intenţia să insinueze ceea ce cunoscătorii numeau o „double entente“.

— În orice caz, e curios că au adus-o pe domnişoara Welland, şopti cineva privind cu coada ochiului spre Archer.

— Asta face parte din campanie: fără îndoială sunt ordinele bunicii, râse Lefferts. Când bătrâna doamnă face o treabă, o face temeinic.

Actul era pe sfârşite şi în lojă se produse o rumoare generală. Dintr-odată Newland Archer simţi nevoia să acţioneze cu hotărâre. Dorea să fie primul care să intre în loja doamnei Mingott, să anunţe tuturor logodna sa cu May Welland şi să fie alături de ea, în orice împrejurări create de situaţia delicată a verişoarei ei, şi în care, eventual, ar fi putut fi şi ea implicată; mânat de acest impuls, trecu peste toate scrupulele şi ezitările, şi porni în grabă de-a lungul coridoarelor roşii, îndreptându-se spre cealaltă extremitate a clădirii.

Ochii domnişoarei Welland îi întâlniră pe ai lui în momentul când intră în lojă şi-şi dădu imediat seama că fusese înţeles, chiar dacă demnitatea familiei, atât de preţuită de amândoi, o împiedica să vorbească. Oamenii din lumea lor trăiau într-o atmosferă de vagi aluzii şi convenţionalisme şterse, iar faptul că se înţelegeau fără cuvinte părea să-i apropie mai mult decât orice discuţie. Ochii ei spuneau „Vezi de ce m-a adus mama?“, iar ai lui răspundeau: „N-aş fi vrut să lipseşti pentru nimic în lume“.

— O cunoşti pe nepoata mea, contesa Olenska? întrebă doamna Welland, în timp ce dădea mâna cu viitorul ei ginere.

Archer se înclină fără a întinde mâna, aşa cum se obişnuia când erai recomandat unei doamne; Ellen Olenska înclină uşor capul, păstrându-şi mâinile în mănuşile de culoare deschisă, încrucişate pe evantaiul imens din pene de vultur. După ce o salută şi pe doamna Lovell Mingott, o cucoană blondă, impozantă, îmbrăcată în satin foşnitor, se aşeză lângă logodnica lui şi zise încetişor:

— Sper că i-ai spus doamnei Olenska că ne-am logodit? Vreau să ştie toată lumea, vreau să-mi dai voie să anunţ evenimentul astă-seară la bal.

O uşoară roşeaţă îmbujoră obrajii domnişoarei Welland, ai cărei ochi se ridicară radiind spre el.

— Dacă o poţi convinge pe mama, spuse ea. Dar de ce să mai schimbăm ce e gata hotărât?

El nu răspunse decât din ochi, iar ea adăugă:

— Spune-i singur verişoarei mele; îţi dau voie. Ne-a povestit că în copilărie vă jucaţi împreună.

Îi făcu loc împingându-şi scaunul mai în spate, iar Archer, grăbit şi chiar cu puţină ostentaţie, dorind să fie văzut de toată sala, se aşeză alături de contesa Olenska.

— Nu-i aşa că ne-am jucat împreună? îl întrebă aceasta întorcându-şi ochii serioşi spre el. Erai un puşti nesuferit şi o dată m-ai sărutat după o uşă. De fapt, eram îndrăgostită de vărul dumitale, de Vandie Newland, numai că el nici nu se uita la mine. (Privirea ei se roti peste lojile aşezate în formă de potcoavă.) Totul îmi revine în minte… Îi revăd pe toţi cei de aici în pantaloni scurţi, spuse ea cu vocea tărăgănată şi cu un uşor accent străin, oprindu-şi ochii asupra lui.

Oricât de agreabilă i-ar fi fost privirea, tânărul tot se simţi jignit de reflectarea atât de neverosimilă a imaginii augustului tribunal în faţa căruia se judeca, chiar în momentul acela, cazul ei. Nimic nu era mai lipsit de bun-gust decât o remarcă uşuratică, plasată la momentul nepotrivit; îi răspunse cam înţepat:

— Da, ai lipsit prea mult timp.

— O, veacuri întregi; atât de mult timp, încât sunt convinsă că am murit şi m-au şi-ngropat, iar acum locul acesta plăcut e însuşi raiul.

Remarca privitoare la societatea newyorkeză i se păru lui Newland Archer, din motive ce nu le putea defini nici el, şi mai deplasată. De fiecare dată totul se petrecea la fel, invariabil.

III

De fiecare dată, totul se petrecea întocmai la fel.

Doamna Julius Beaufort nu lipsea niciodată de la Operă în seara în care dădea balul anual; bineînţeles că balul avea loc într-o seară când era spectacol la Operă, ca să scoată în relief completa sa detaşare de treburile casnice şi existenţa unui corp de servitori competenţi, care puteau pune la punct toate detaliile petrecerii chiar şi în absenţa ei de acasă.

Casa familiei Beaufort era una dintre puţinele din New York care avea sală de bal (chiar înaintea doamnelor Manson Mingott şi Headly Chivers); faptul de a avea o sală de bal folosită în exclusivitate în acest scop, rămânând restul de trei sute şaizeci şi patru de zile ale anului închisă, cu obloanele trase, cu scaunele aurite adunate într-un colţ şi cu candelabrul îmbrăcat într-o husă, le conferea incontestabil o oarecare superioritate. Aceasta compensa, se pare, tot ce fusese reprobabil în trecutul familiei Beaufort, mai ales într-o perioadă când lustruitul parchetului şi mutatul mobilei la etaj începeau să aibă un iz „provincial“.

Doamna Archer, căreia îi plăcea să-şi exprime filozofia socială în axiome, spusese odată: „Avem cu toţii plebea noastră favorită…“, şi cu toate că afirmaţia părea îndrăzneaţă, era acceptată tacit de multe feţe simandicoase. Familia Beaufort însă nu era chiar „plebee“; deşi unii susţineau că ar fi şi mai rău. Doamna Beaufort făcea parte, fără îndoială, din una dintre cele mai respectabile familii americane; născută Regina Dallas (ramura din Carolina de Sud), o fată delicioasă, frumoasă chiar, dar fără un ban, fusese introdusă în societatea New Yorkului de imprudenta ei verişoară, Medora Manson. Aceasta era persoana care făcea întotdeauna lucruri nepotrivite, din motive potrivite. Oricine era înrudit cu familiile Manson şi Rushworth avea „droit de cité“ (după cum spunea domnul Sillerton Jackson, care frecventase cândva Tuileries) în societatea newyorkeză; dar căsătoria cu Julius Beaufort nu constituise oare o greşeală?

Se punea problema cine anume era Beaufort? Trecea drept englez, era agreabil, frumos, iute la mânie, primitor şi spiritual. Venise în America cu scrisori de recomandare din partea ginerelui englez al bătrânei doamne Manson Mingott, bancherul, şi îşi dobândise foarte repede o poziţie importantă în lumea afacerilor; ducea în schimb o viaţă de desfrâu, avea o limbă ascuţită şi antecedente destul de nebuloase, iar biata Medora Manson, anunţând căsătoria verişoarei sale cu el, nu făcuse decât să adauge încă o faptă nesăbuită la lungul şir de imprudenţe comise până atunci.

Dar vlăstarele nesăbuinţei sunt de multe ori tot atât de reuşite ca şi cele ale înţelepciunii şi, la numai doi ani de la căsătoria tinerei doamne Beaufort, casa ei trecea drept una dintre cele mai distinse ale New Yorkului. Nimeni nu ştia precis cum se înfăptuise miracolul. Era indolentă, pasivă, chiar proastă, după părerea celor mai răutăcioşi: trona însă în palatul de piatră brună, masiv, al domnului Beaufort, îmbrăcată ca un idol, împodobită cu perle, pe zi ce trecea mai blondă şi mai frumoasă, şi atrăgea toată lumea acolo, fără să ridice măcar degetul cel mic încărcat cu inele. Cei iniţiaţi susţineau că Beaufort însuşi era cel care stila servitorii şi-l instruia pe bucătarul-şef cum să prepare noi feluri de mâncare; el dădea dispoziţii grădinarilor ce flori să sădească în sere pentru saloane sau pentru mese; tria invitaţii, prepara punciul care se servea după cină şi tot el dicta scrisorile şi biletele soţiei sale către prietene. Chiar dacă în realitate toate se petreceau aşa, lucrurile erau făcute în mod discret, iar în lume apărea ca un milionar primitor, lipsit de griji, care intră în propriul său salon cu aerul detaşat al unui musafir, spunând: „Gloxiniile soţiei mele sunt o minune, nu-i aşa? Cred că le are de la Kew“.

Toată lumea era de acord că meritul domnului Beaufort consta în felul cum se pricepea să aranjeze treburile. Degeaba se şoptea că fusese „ajutat“ să părăsească Anglia de către Banca Internaţională, unde fusese angajat; spulbera acest zvon cu aceeaşi uşurinţă cu care spulberase şi altele, cu toate că lumea de afaceri din New York nu avea conştiinţa mai puţin sensibilă decât standardul moral; înfrunta orice şi atrăgea în saloanele sale tot New Yorkul. De mai bine de douăzeci de ani oamenii spuneau că „merg la Beaufort“ cu acelaşi ton plin de încredere cu care anunţau că merg la doamna Manson Mingott şi, în plus, cu satisfacţia că acolo vor fi serviţi cu friptură caldă de raţă şi cu vin ales din recoltele cele mai bune, în loc de şampanie Veuve Clicquot de serie şi crochete de la Philadelphia, încălzite.

Conform obiceiului deci, doamna Beaufort apăru în lojă chiar înaintea Ariei Bijuteriilor şi tot ca de obicei se ridică la sfârşitul actului trei, îşi acoperi umerii frumoşi cu capa şi dispăru. În clipa aceea, tot New Yorkul ştia că balul va începe peste o jumătate de oră.

Cetăţenii New Yorkului erau mândri de casa Beaufort şi erau încântaţi să o arate străinilor, mai ales în seara balului anual. Familia Beaufort era una dintre primele din New York care să posede propriul lor covor de pluş roşu, derulat de propriii lor servitori, sub propria lor marchiză, în loc să fie închiriat odată cu vesela şi scaunele de bal. Se introdusese şi obiceiul ca doamnele să-şi scoată pelerinele la intrare, în loc să se strecoare îmbrăcate până în dormitorul gazdei, unde îşi mai aranjau buclele cu fierul de frizat încălzit la flacăra de gaz; se spunea că Beaufort şi-ar fi exprimat speranţa că toate prietenele soţiei sale aveau servitoare care să aibă grijă ca stăpânele lor să fie bine coiffées când plecau de acasă.

Şi-apoi, casa fusese plănuită de la bun început cu o sală de bal; aşa că, în loc să te înghesui printr-un coridor îngust ca să ajungi până acolo (ca, de pildă, la Chivers-i), puteai să străbaţi solemn un şir de saloane (cel verde ca marea, cel roşu aprins şi cel bouton d’or) admirând de departe lustrele încărcate de lumânări reflectându-se în parchetul lustruit, iar mai departe o seră unde cameliile şi ferigile uriaşe îşi aplecau crengile preţioase peste scaunele de bambus negru şi auriu.

Newland Archer îşi făcu apariţia ceva mai târziu, cum se cuvenea unui tânăr cu poziţia sa. După ce-şi predă pardesiul lacheilor încălţaţi în ciorapi de mătase (ciorapii de mătase erau unul din capriciile extravagante ale lui Beaufort), zăbovi câteva clipe în biblioteca tapisată cu piele, cu mobilă stil Boulle şi ornată cu malahit, printre câţiva tineri care pălăvrăgeau în timp ce-şi trăgeau mănuşile de dans; în sfârşit, se alătură şirului de invitaţi pe care doamna Beaufort îi primea în pragul salonului roşu aprins.

Archer era vădit nervos. După spectacolul de la Operă nu se mai înapoiase la club (cum obişnuiau tinerii distinşi); întrucât noaptea era frumoasă, pornise la plimbare în sus pe Fifth Avenue, înainte de a se îndrepta spre casa familiei Beaufort. Îi era tare teamă ca nu cumva cei din familia Mingott să nu fi mers prea departe, ca nu cumva bunica Mingott să fi hotărât să vină şi contesa Olenska la bal.

Realizase gravitatea unei asemenea greşeli din tonul conversaţiei purtate în loja clubului şi, cu toate că era hotărât mai mult ca oricând să „termine cu povestea asta“, era acum mai puţin entuziasmat la gândul de a lua apărarea verişoarei logodnicei sale, decât fusese înainte de scurta conversaţie avută cu ea la Operă.

Trecând în salonul bouton d’or (unde Beaufort avusese curajul să expună tabloul Amor triumfător, nudul atât de controversat al lui Bouguereau), Archer le găsi pe doamna Welland şi pe fiica ei stând lângă uşa sălii de bal. Pe parchetul ce se întindea dincolo de ele, perechi-perechi se şi învârteau înlănţuite; lumina lumânărilor de ceară cădea pe rochiile învolburate de tul, pe capetele feciorelnice modest împodobite cu flori, pe egretele şi podoabele îndrăzneţe ale coafurilor tinerelor căsătorite, pe luciul plastroanelor bine scrobite sau al mănuşilor satinate noi-nouţe.

Domnişoara Welland stătea în prag gata să se alăture dansatorilor. Puţin palidă, cu ochii aprinşi de o emoţie candidă, ţinea în mână un singur buchet, cel de lăcrimioare. O încercuise un grup de tineri şi tinere; se strângeau mâini, se râdea, se făceau complimente, sub privirile binevoitoare ale doamnei Welland. Era limpede că domnişoara Welland îşi anunţa logodna, iar mama afecta o anumită rezervă pe care o considera potrivită ocaziei.

Archer se opri un moment. Deşi ţinuse cu tot dinadinsul să-şi anunţe logodna, parcă n-ar fi dorit să-şi facă cunoscută fericirea într-o sală zgomotoasă de bal, lipsită de intimitatea ce ar trebui să înconjoare ceea ce e mai apropiat inimii. Nu putea să accepte nici măcar o tulburare superficială a fericirii sale atât de profunde. Simţea, în schimb, satisfacţia că May Welland îi împărtăşea sentimentele. Ochii ei rugători păreau a-i spune: „Nu uita, o facem fiindcă aşa e bine“.

Un alt mesaj nu şi-ar fi găsit o ripostă mai promptă în inima lui Archer; numai că ar fi dorit să-şi motiveze acţiunile printr-o cauză demnă de un ideal şi nu datorită bietei Ellen Olenska. Grupul din jurul domnişoarei Welland îi făcu loc să treacă, însoţindu-l cu zâmbete pline de înţeles şi, după ce primi partea cuvenită de felicitări, îşi conduse logodnica în mijlocul sălii şi-i cuprinse talia.

— Acum nu mai suntem obligaţi să vorbim, spuse zâmbind ochilor candizi ridicaţi spre el; şi, înlănţuiţi, se depărtară plutind parcă pe valurile line ale Dunării Albastre.

Ea nu răspunse. Buzele îi schiţară un zâmbet, dar ochii serioşi păreau că urmăresc o imagine depărtată, greu de surprins.

— Scumpa mea, şopti Archer, apropiind-o mai tare de el.

Avea convingerea că primele ore de logodnă, chiar petrecute într-o sală de bal, păstrau un caracter solemn şi oarecum sacru. Ce viaţă i se aşternea în faţă, alături de atâta puritate, atâta strălucire şi bunătate!

După terminarea dansului, cei doi logodnici se îndreptară, aşa cum se cuvenea, spre seră, unde, la adăpostul ferigilor şi al cameliilor, Archer îi sărută mâna.

— Am făcut aşa cum ai vrut, spuse ea.

— Da, nu mai puteam amâna, îi răspunse el zâmbind, apoi adăugă: Numai că mi-ar fi plăcut să nu fi fost într-o sală de bal.

— Da, ştiu, şi ochii ei înţelegători îi întâlniră privirea. Dar, în fond şi aici tot singuri suntem.

— Da, dragostea mea pentru totdeauna! exclamă Archer.

Sigur că-l va înţelege întotdeauna, şi întotdeauna va şti să găsească răspunsul cel mai potrivit. Copleşit de fericire, continuă vesel:

— Şi mai rău este că aş vrea să te sărut şi nu pot.

În timp ce vorbea, îşi roti privirea prin seră, se asigură că pentru moment erau singuri şi, prinzând-o în braţe, o sărută uşor pe buze. Apoi, speriat parcă de îndrăzneala sa, o conduse spre o canapea de bambus aflată într-un colţ mai puţin ascuns al serei şi, aşezându-se lângă ea, frânse o lăcrimioară din buchet. Ea stătea liniştită, iar universul se aşternea la picioarele lor ca o vale însorită.

— I-ai spus ceva verişoarei mele Ellen? întrebă ea dintr-odată ca prin vis.

Archer tresări, şi-şi aminti că nu-i vorbise. Îi venise greu să împărtăşească o asemenea veste unei femei străine şi atât de stranii; cuvintele i se opriseră pe buze.

— Nu, de fapt nici n-am avut ocazia… răspunse ticluind în grabă o minciună.

— Aha.

Ea se simţi dezamăgită, dar hotărî să-şi impună, cu blândeţe, punctul de vedere.

— Atunci, trebuie să-i spui; nici eu n-am făcut-o şi n-aş vrea să creadă…

— Sigur că nu. Dar, în fond, eşti persoana cea mai indicată să-i spună.

May chibzui câteva clipe.

— Dacă aş fi făcut-o la timpul potrivit, poate; dar cum am întârziat, cred că trebuie să-i explici rugămintea mea de a-i împărtăşi vestea la Operă, înainte de a o afla toată lumea de aici. Altfel, ar putea să-şi închipuie că am uitat-o. Face parte din familie, înţelegi, şi a lipsit mult timp dintre noi, aşa că e oarecum… sensibilă.

Archer o privi aparent entuziasmat.

— Ce înger minunat eşti! Sigur că am să-i spun.

Privi cu oarecare îngrijorare spre sala de bal.

— Dar încă n-am văzut-o. A venit?

— Nu. S-a decis în ultima clipă să nu mai vină.

— În ultima clipă? repetă el, trădându-şi surpriza că socotise cealaltă alternativă posibilă.

— Da, adoră dansul, răspunse fata. Dar dintr-odată s-a gândit că rochia n-ar fi destul de elegantă pentru bal, cu toate că noi toţi am găsit-o minunată, aşa că mătuşa mea a trebuit s-o conducă acasă.

— Aha, bine…, răspunse Archer pe un ton de plăcută indiferenţă.

Hotărârea ei neclintită de a împinge până la extrem ignorarea „lucrurilor neplăcute“, care li se sădise din fragedă copilărie, i se părea cea mai desăvârşită latură a firii ei.

„Ştie la fel de bine ca mine adevărata cauză a absenţei lui Ellen“, reflectă el, „şi totuşi n-am să fac niciodată vreo aluzie cât de vagă că aş avea cumva idee de existenţa vreunei urme de umbră pe reputaţia lui Ellen Olenska“.

IV

În cursul zilei următoare făcură primele vizite, aşa cum se cuvenea după anunţarea logodnei. Ritualul newyorkez era precis şi rigid în această privinţă, astfel că Newland Archer se conformă şi, însoţit de mama şi de sora lui, se duse în vizită la doamna Welland; apoi, împreună cu doamna Welland şi May, plecă în trăsură spre bătrâna doamnă Manson Mingott, pentru a obţine binecuvântarea venerabilei matroane.

Vizitele la doamna Manson Mingott ofereau, de fiecare dată, un prilej de amuzament tânărului Archer. Casa în sine reprezenta un fel de monument istoric, chiar dacă nu era tot atât de veche şi venerabilă ca anumite reşedinţe familiale din University Place şi de pe Fifth Avenue. Acelea erau clădite în stilul autentic al anilor 1830, împodobite într-o sinistră armonie cu covoare pline de ghirlande de trandafiri de culoare verzuie, cu console din lemn de trandafir, căminuri cu deschiderea arcuită şi plăci de marmură neagră, cu imense biblioteci din mahon lustruit. Doamna Mingott, în schimb, care-şi construise casa mai târziu, renunţase la mai toată mobila masivă din tinereţea ei, pentru a îmbina piesele moştenite de la familia Mingott cu tapiţeria frivolă a celui de-al Doilea Imperiu. Obişnuia să şadă la una din ferestrele salonului de la parter, privind calm cum viaţa şi moda înaintau spre nord, către uşa casei ei singuratice. Nu părea grăbită să le întâmpine, căci avea şi răbdare şi încredere în sine. Era convinsă că toate gardurile, şantierele, barurile cu un etaj, casele de lemn vopsite în verde din grădinile neîngrijite, ca şi pietroaiele de pe care caprele contemplau priveliştea din jur aveau să dispară cu timpul, cedând locul unor reşedinţe impunătoare ca a ei, şi chiar şi mai impunătoare (era doar o femeie imparţială); şi tot atât de convinsă era că strada pavată cu bolovani de râu pe care hurducăiau omnibuzele va fi asfaltată cum auzise că sunt străzile din Paris. Până atunci, cum toată lumea pe care ţinea să o vadă venea la ea (şi-şi umplea saloanele cu aceeaşi uşurinţă ca şi familia Beaufort, fără a adăuga însă nici măcar un singur fel la menu-ul cinelor), nu suferea defel de izolarea ei geografică.

Imensa cantitate de carne şi grăsime care o copleşise la maturitate, ca un râu de lavă revărsat asupra unei cetăţi blestemate, o transformase dintr-o femeie durdulie şi activă, cu picioare şi glezne fine, în ceva impozant şi enorm, cu un aspect de fenomen al naturii. Acceptase şi această situaţie cu stoicismul cu care înfruntase toate încercările anterioare, iar acum, la bătrâneţe, avea satisfacţia de a prezenta oglinzii o faţă aproape lipsită de riduri, cu pielea trandafirie bine întinsă. Câteva bărbii duble coborau spre adâncurile ameţitoare ale unui bust încă alb ca zăpada, acoperit de văluri de muselină tot atât de albă, prinse într-o broşă cu portretul în miniatură al regretatului domn Mingott: de jur împrejur şi mai departe, valuri-valuri de mătase neagră se revărsau peste marginile unui fotoliu încăpător, iar mânuţele albe, ca doi pescăruşi, pluteau parcă pe talazuri.

Povara suplimentară de grăsime nu-i mai permitea de mult doamnei Mingott să urce şi să coboare scările. În consecinţă, cu spiritul de independenţă ce o caracteriza, îşi făcuse camerele de primire la etaj, ea însăşi stabilindu-se la parter (încălcând astfel flagrant toate uzanţele din New York). Din încăperea în care stătea, se putea vedea în camera de alături (printr-o uşă mereu deschisă şi parţial mascată cu o draperie de damasc galben prinsă într-o parte). Aceasta era, în mod surprinzător, mobilată cu un pat mare şi scund, tapisat ca o canapea, o masă de toaletă împodobită cu danteluţe inutile şi o oglindă cu ramă aurită.

Vizitatorii erau pe de o parte fascinaţi, iar pe de alta uimiţi de aranjamentul neobişnuit, care amintea de scenele din romanele franţuzeşti ca un fel de incitare la imoralitate prin mijloace arhitectonice, nevisată de americanul de rând. Acele romane descriau viaţa femeilor cu amanţi din societatea desfrânată de altădată, în apartamente în care toate încăperile erau situate la acelaşi nivel, într-o vecinătate indecentă. Newland Archer (care localizase scenele de amor din Monsieur de Camors în dormitorul doamnei Mingott) se amuza la gândul vieţii caste duse de ea într-un decor croit anume pentru adulter; trebuia totuşi să recunoască nu fără admiraţie că, întreprinzătoare cum era, şi-ar fi luat şi un amant dacă ar fi găsit vreunul pe placul ei.

Spre satisfacţia tuturor, contesa Olenska nu se afla în salonul bătrânei doamne în momentul sosirii logodnicilor. După spusele doamnei Mingott, ieşise în oraş; numai că o femeie compromisă ca ea nu se cădea să iasă într-o zi însorită ca aceea, şi mai ales la ora când toată lumea îşi făcea obişnuitele cumpărături. Oricum, îi scutise în acest fel de o prezenţă stânjenitoare, şi trecutul ei nenorocit nu putea umbri fericirea ce-i aştepta. Cum era de presupus, vizita se desfăşură cât se poate de bine. Bătrâna doamnă Mingott se declară încântată de logodnă. De fapt, nici nu era o noutate, fusese de mult anticipată de rudele vigilente şi discutată în consiliul de familie, iar inelul de logodnă, un safir de dimensiuni respectabile prins în gheare invizibile, îi stârni o sinceră admiraţie.

— Montura e modernă şi scoate extraordinar în evidenţă piatra; dar, pentru cei mai de modă veche, pare cam golaşă, explicase doamna Welland, privind împăciuitoare spre viitorul ginere.

— De modă veche? ripostă venerabila doamnă. Sper că nu e vorba de mine, eu ador noutăţile, şi duse piatra către ochii strălucitori, nedeformaţi încă de ochelari. Foarte frumoasă, şi văd că eşti darnic, adăugă înapoind bijuteria. Pe vremea mea era de ajuns o simplă camee montată în perle. Mai trebuie să găseşti şi mâna potrivită să pună în valoare inelul, ce zici, dragul meu Archer?

Apoi continuă, agitând una din mânuţele grăsulii cu unghii mici şi ascuţite, pline de brăţări de grăsime în jurul încheieturilor bătrâne:

— Al meu e creaţia marelui Ferrigiani, din Roma. Ar fi trebuit să-l comanzi şi pe al lui May tot acolo; nu mă îndoiesc că ar fi făcut ceva reuşit. May are mâna mare – sporturile moderne dezvoltă încheieturile –, dar cu pielea albă. Şi pe când cununia? întrebă pe neaşteptate, fixându-şi privirea asupra lui Archer.

— Oh…, murmură doamna Welland; iar tânărul răspunse zâmbind către logodnica sa:

— Cât se poate de curând, numai să mă sprijiniţi dumneavoastră, doamnă Mingott.

— Dar, mamă, trebuie să-i lăsăm să se cunoască mai bine, interveni doamna Welland, afectând reţinerea cuvenită.

Bătrâna replică însă prompt:

— Să se cunoască! Baliverne! Toţi se cunosc de când lumea în New York. Dă-i voie băiatului să facă cum crede de cuviinţă, draga mea; nu lăsa să se irosească ocazia. Căsătoreşte-i până în postul mare. Cum e iarnă, pot oricând să fac o pneumonie şi ţin foarte mult să le pot oferi micul dejun în ziua căsătoriei.

Toate aceste afirmaţii succesive fură primite cu exclamaţiile potrivite de încântare, neîncredere sau recunoştinţă. Vizita se apropia de sfârşit, dispoziţia era plăcută şi glumeaţă, când deodată se deschise uşa şi apăru contesa Olenska, cu boneta şi pelerina pe ea, urmată, spre surprinderea celor de faţă, de Julius Beaufort.

Se auziră murmure de reciprocă încântare din partea celor două verişoare, iar doamna Mingott întinse către bancher inelul lui Ferrigiani:

— Ne faci o deosebită favoare, Beaufort! (Avea un obicei ciudat pentru America de a se adresa bărbaţilor pe numele de familie.)

— O, vă mulţumesc, aş vrea însă să se poată întâmpla mai des, răspunse nou-venitul în felul său arogant şi degajat. În general sunt indisponibil, dar cum am întâlnit-o pe contesa Olenska în Madison Square, i-am cerut permisiunea de a o conduce până acasă.

— Ei, sper să fie casa mai veselă cu Ellen aici! exclamă doamna Mingott cu îndrăzneala-i caracteristică. Ia loc, ia loc, Beaufort: trage-ţi fotoliul galben; dacă eşti aici, vreau să pot bârfi puţin. Am auzit că ai dat un bal splendid şi, după câte am înţeles, ai invitat-o şi pe doamna Lemuel Struthers? Ei bine, sunt teribil de curioasă să o văd şi eu pe femeia asta.

Uitase cu totul de rudele venite în vizită, care se retrăseseră în hol conduse de Ellen Olenska. Bătrâna doamnă Mingott manifestase totdeauna o mare slăbiciune pentru Julius Beaufort. Erau, de fapt, oarecum asemănători prin atitudinea lor rece şi dominatoare, prin dispreţul faţă de convenţii. Acum ardea de curiozitate să afle ce-i determinase pe Beaufort şi pe soţia lui să invite (pentru prima dată) pe doamna Lemuel Struthers, văduva lui Struthers, cel cu firma de cremă de ghete care se întorsese cu un an în urmă dintr-un lung voiaj prin Europa, pentru a asedia apoi mica citadelă a New Yorkului.

— Dacă dumneata şi Regina aţi invitat-o, e în ordine. De, ne trebuie ceva sânge nou şi bani noi şi am auzit că arată încă foarte bine, declară caustic bătrâna doamnă.

În timp ce doamna Welland şi May îşi puneau blănurile în hol, Archer surprinse privirea întrebătoare a contesei Olenska. I se adresă cu un surâs timid:

— Desigur, ai aflat de May şi de mine. M-a certat că nu ţi-am împărtăşit noutatea aseară, la Operă; trebuia să-ţi anunţ logodna noastră, dar în îmbulzeala de-acolo n-am izbutit s-o fac…

Zâmbetul trecu de la ochii contesei Olenska la buzele ei. Părea şi mai tânără, mai aproape de îndrăzneaţa brunetă Ellen Mingott din copilăria lui.

— Da, sigur că am aflat şi sunt tare bucuroasă. Nici nu se poate anunţa o noutate ca asta într-un loc atât de aglomerat.

Doamnele erau acum în prag şi ea îi întinse mâna.

— La revedere şi treci să mă vezi într-una din zilele astea, îi spuse continuând să-l privească în ochi.

În trăsură, în drum spre Fifth Avenue, se discută numai despre doamna Mingott, despre vârsta şi spiritul ei viu, despre toate calităţile ei extraordinare. Nu se făcu nici o aluzie la Ellen Olenska, dar Archer ştia ce gândea doamna Welland: „Ce greşeală din partea lui Ellen să se afişeze cu Julius Beaufort pe Fifth Avenue la orele de vârf, chiar a doua zi după reîntoarcere…“; şi tânărul completă în gând: „Ar mai trebui să ştie că un bărbat abia logodit nu-şi pierde timpul cu vizite la femei măritate. Probabil că lumea în care s-a învârtit aşa face; nici nu au altă treabă“. Şi, în ciuda ideilor cosmopolite cu care îi plăcea să se mândrească, era încântat că aparţinea New Yorkului şi că în curând se va căsători cu o fiinţă din lumea lui.