Pierre Drieu la Rochelle, Une femme à sa fenêtre

© 2013 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4028-7

ISBN PDF: 978-973-46-4029-4

ISBN print: 978-973-46-3785-0

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: © VISUAL Press Agency/Northfoto

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Romancier, eseist şi jurnalist, fost combatant în Primul Război Mondial, PIERRE DRIEU LA ROCHELLE (1893-1945) este una dintre figurile controversate ale literaturii franceze prin opţiunile sale ideologice. Autointitulat „socialist fascist“, colaborează cu regimul nazist de ocupaţie, dar salvează vieţile mai multor scriitori persecutaţi, precum Jean-Paul Sartre şi Jean Paulhan. A debutat în 1917 cu volumul de poezii Interrogation (Interogaţie). În romane precum Bărbatul copleşit de femei (1925), Focuri vii (1931) ori Gilles (1939) abordează teme ca decadenţa burgheză, experienţa seducţiei ori angajarea socială. Se sinucide în 1945, după alte două încercări eşuate de a-şi pune capăt vieţii.

Lui Jean Bernier

I

Hotelul Acropolis

În mijlocul ramei sale aurite, domnul Theodoris, fondatorul Marilor Hoteluri Theodoris, în redingotă, aşezat în fotoliu, trona în holul hotelului Acropolis. Raţiunea sa de a fi fusese acest caravanserai, primul din Atena; şi fără îndoială că tot ce mai putea subzista din sufletul lui fusese imortalizat de pictor pe acel perete. Supraveghea, cu aceeaşi satisfacţie care, în timpul vieţii, îi înfoia bogata mustaţă albă, sfârşitul acelei seri de mai din 1924. Oamenii se plictiseau ca de obicei, însă acea stare sufletească ce îi fusese mereu necunoscută îi scăpa şi acum; şi de altminteri, la fel de inconştienţi precum cei de ieri, trecătorii de astăzi îşi îndurau lâncezeala fără pic de revoltă.

Un confort destul de discret liniştea privirea când intrai în hol: nu te aflai într-un hotel luxos ca un decor din carton. Oamenii îşi rememorau vechea tradiţie de pe Coasta de Azur din vremea regelui Eduard: un serviciu francez adaptat nevoilor englezilor de condiţie bună. Ceea ce nu excludea, fireşte, tablouri proaste precum portretul domnului Theodoris, iar deasupra capetelor, plafonul din sticlă care te ducea cu gândul la o vilă de periferie din Occident, în preajma anului 1880. Pereţii erau însă acoperiţi cu un acaju solid, iar fotoliile ample se afundau în covoare moi.

Barmanul şi acoliţii lui constituiau pete de culoare sprintene, recente. Aduceau alcooluri şi băuturi la gheaţă dintr-un oficiu apropiat, unde stăteau să bea în picioare câţiva americani şi englezi, cu emulii improvizaţi peste care de obicei nimeresc în toate colţurile lumii.

— Îl iau şi pe al treilea, spuse Margot Santorini.

Ferid-Paşa, ambasadorul Albaniei, care ocupa cel mai mult loc în cercul ei, o privi cu ochi în care duritatea poftei era mascată de politeţea europeană.

— Desigur, ia-l şi pe al treilea, chiar şi pe al patrulea, susură el cu vocea-i piţigăiată, ar fi foarte plăcut să te vedem un pic ameţită.

— Nu, nu mai bea, asta nu te va ameţi, interveni Staalbaum, cu o certitudine sarcastică.

— Îmi place să mi se dea sfaturi rele, hotărî Margot. Charlie, mai dă-mi un Bronx. E adevărat că n-am să fiu ameţită, nimic nu mă ameţeşte.

Barmanul observa scena şi zâmbea, fără jenă. Părea să fie destul de înzestrat de la natură pentru ca teatrul pe care i-l jucau în fiecare zi clienţii săi obişnuiţi să-l înveselească la fel de mult ca bacşişurile.

— Ei, ai să vii atunci cu noi în Creta, promiţi? o întrebă Melançour, persanul, pe Margot.

Zâmbea.

Dacă ar fi fost înzestrate cu ceva mai multă sensibilitate, persoanele de faţă ar fi avut ochi pentru peisajul minunat şi ar fi putut auzi cântul de dragoste sugerat de acel rictus delicat.

— Da, am să vin. Dar Rico nu va veni. Aşa că am să fiu cam ridicolă, de una singură, cu voi trei… În sfârşit, sunt o femeie abandonată.

— Nici vorbă, spuse Ferid, nu schimba rolurile, noi te răpim soţului tău.

— Crezi?

— Ai să fii de trei ori adulteră, preciză Staalbaum.

Amărăciunea care se ghicea mereu în glasul lui dădea un sfârşit neaşteptat glumelor celor mai plate. Fraza aceea discredita dinainte întreaga expediţie: nu va exista nici un fel de dragoste; erau cu toţii nişte invalizi, chiar şi Margot.

— Vom avea un vapor bun, cel care a servit lordului Granmount anul trecut.

— Dar de ce nu luaţi cu voi şi alte femei pe lângă mine?

— Pentru că eşti Margot a noastră. Nu există două ca tine, răspunse Ferid.

Zâmbetul produse brusc o fisură crudă în pielea groasă şi roşie a chipului său. Staalbaum şi Melançour încuviinţară. Pe chipul spânatic al ambasadorului Persiei se ivi o înseninare seducătoare, ca şi cum un deşert s-ar fi acoperit de flori. Dimpotrivă, ironia făcu să se contracte în mod dezagreabil obrajii prosperi ai danezului.

Rico Santorini îşi bătea mereu joc de cei trei admiratori ai soţiei sale. Aceştia cădeau într-adevăr în ridicolul de a-şi pune în comun poftele, însă ele erau împovărate de lanţuri asemănătoare. Mai întâi de vârstă: aveau toţi trei cincizeci de ani sau chiar mai mult. Apoi, aveau de furcă în a-şi ascunde brutalitatea solidă, ceva mai naivă la albanez şi la persan, dar mai perversă la danez; nu umblau prea tare după succes de teamă că îi va sili să se dezvăluie.

Pentru Margot, aceşti trei bărbaţi nu erau caraghioşi. Ea nu înţelegea glumele soţului ei; le era recunoscătoare pentru efortul lor şi pe care ea se străduia să-l facă încă şi mai dificil din cochetărie; găsea în acel efort un real omagiu. În rest, în seara aceea, la fel ca în celelalte, se ameţea cu alcool, cu glume, cu izbucniri ale vocii ei de contralto care uimeau, ieşind dintr-un gâtlej atât de delicat.

Interlocutorii săi erau încântaţi de felul ei abundent de a fi, căci Atena nu părea să ofere multă materie de conversaţie. Cu toate acestea, Acropolis era centrul vieţii internaţionale şi chiar, întru câtva, al vieţii greceşti; şi tocmai asta îl bucura atât de mult pe domnul Theodoris în rama sa aurită. Cei trei diplomaţi se uitau la oamenii care intrau, la oamenii care ieşeau, la oamenii care stăteau aşezaţi şi nu găseau prea multe remarci de pescuit. Şi, desigur, dispreţuiau aproape tot ce se găsea sub ochii lor, dar preferau acest spectacol care se mişca încet, pe care se puteau întemeia vorbele lor trenante, mai curând decât să dea ascultare dispreţului şi să se retragă în camera vreunuia dintre ei, unde ar fi fost reduşi la propria prezenţă. Îi deplângeau pe ambasadorii de rang mai înalt, care erau nevoiţi să rămână în reşedinţele lor: englezul o făcea din măreţie, germanul din dispreţ, italianul din frivolitate, francezul din economie.

Colţurile cele mai zgomotoase erau ocupate de familii greceşti. Ce de mătuşi şi verişoare! Gineceele întregului Orient revărsaseră asupra lumii stoluri de captive cârâitoare. Veneau din Europa, din America, din Egipt, de prin toate coloniile elene pentru a regăsi rude, a săvârşi pelerinajul naţional, a înnoda interese. Grecia este un mic popor de păstori emigranţi şi de milionari exilaţi. Prin alte unghere politicieni din partea locului stăteau la sfat cu industriaşi străini care veneau să-şi plaseze maşinile şi produsele, la fel ca prin alte părţi.

Cu acest element mai mult sau mai puţin autohton se amesteca gloata diversă a turiştilor. Doi tineri englezi marcau legătura naturală între Oxford şi Atena platoniciană: cu părul ceva mai lung ca al lui Fedon, purtând pantaloni bufanţi, cu voce complezentă, cu gustul inutilului, al esteticului, vădind o veche forţă cam tocită pe alocuri, încă necivilizată în altele. Trei-patru studenţi americani îşi luau peste picior verii, dar brusc începeau să contemple necuviincioşi, cu o curiozitate pizmaşă, inimitabila lor inactivitate. Francezii puteau fi recunoscuţi după aerul lor constipat, după austeritatea meschină a costumului; în holul acela în care se vorbea mai cu seamă franţuzeşte, ei păreau insoliţi. Cu toate acestea, în jurul lor, Legiunea de Onoare ieşea în evidenţă pe vestoanele greceşti. Germanii se uitau la tot.

— Cine mai e şi lunganul ăla căruia îi faci cu ochiul? întrebă Staalbaum ranchiunos, plin de gânduri de neispăşit.

— Nu e aşa că-i frumos? E italianul care a câştigat în după-amiaza asta concursul de tenis. L-a bătut zdravăn pe cehoslovac, aş vrea să-l cunosc. Nu e nimeni în stare să mi-l aducă?

Cei trei complici dădură din cap, în semn de neştiinţă şi dezaprobare. Italianul, care aştepta cu nerăbdare un omagiu universal, remarcă atenţia pe care i-o arăta Margot; de îndată deveni impasibil.

— Ce vrei să faci cu el? Nu e atlet; e statuia unui atlet; muzeele sunt pline aici de astfel de statui, mârâi danezul.

— Îţi place părul cărunt? oftă Melançour.

Dacă luciul briantinei făcea din părul italianului, deşi tânăr, o cască de oţel, persanul atingea uşor cu degetul uscat o coamă de păr bogat, cu reflexe lunare, în care negrul albăstrui bătea insesizabil în argintiu. Trăsăturile lui erau nespus de şterse, precum muchiile unui obiect din bazalt tocit de nisipuri; italianul, dimpotrivă, arăta trăsături mândre. Însă Margot, căsătorită în Italia, nu admira decât din prefăcătorie; era deprinsă cu efigiile frumoase. Privirile ei se distrau alunecând în toate părţile cu o dezinvoltură şi cu o veselie pe care nimic nu părea să o epuizeze.

Ce efect puteau avea oare asupra acestei femei toate acele chipuri de bărbaţi din jurul ei, ridurile adânci, feţele bărboase, firele de tutun dintre dinţi, pofta aceea laşă, dar gata să muşte? Însă elementul care la acei bărbaţi s-ar fi putut dezvălui în mod tragic era foarte departe, bine ascuns sub vestoane, fixat de cravate; ochii le erau aburiţi de pretexte dulcege.

— Pari mereu mulţumită să vezi o figură nouă, continuă Staalbaum. Nu eşti niciodată sătulă, poate că nu ţi-e niciodată foame.

O supraveghea necontenit pe Margot cu ochii lui bulbucaţi, în căutarea unui adevăr neplăcut. Margot îi aruncă o privire tăioasă, însă privirea i se înmuie curând, luci îndelung precum o lamă care, după ce-a ameninţat, se retrage într-o aşteptare moale şi ispititoare.

— Mă amuz de orice.

Se preta jocului fiecăruia. Din perversitate sau din caritate?

Franceza sau engleza pe care toată lumea le vorbea, trecând de la o gură la alta, îşi pierdeau calitatea; toate accentele se confundau în cele din urmă într-o sonoritate nedesluşită. Gramaticile erau nesocotite prin mii de mărunte încălcări din ignoranţă, vocabularele erau reduse la necesităţile cele mai rudimentare. Astfel era cu viclenie abolit orice mijloc de comunicare între acele fiinţe umane. Însă limbajul nu le era neapărat indispensabil acelor cosmopoliţi beţi şi mediocri; gesturi ca la cinema, onomatopee ca la telefon le-ar fi fost de ajuns. Şi totuşi erau nevoiţi să vorbească mult ca să umple spaţiul care se etala neclar între dorinţele lor încetinite.

— Mâine am să-i cer informaţii despre acest italian lui Avghi Corditi, îl cunoaşte cu siguranţă deja, exclamă Margot râzând.

Staalbaum se gândi că Avghi avea mai multe pofte decât Margot, dar desfrâul metodic al aceleia îl irita la fel de mult ca flirtul acid al acesteia. Ar fi vrut să le posede pe amândouă, pentru a le respinge mai apoi cu dispreţ crud. Sentimentele astea se împăcau greu cu pântecele său ţuguiat şi cu dinţii stricaţi. Îşi amintea în majoritatea timpului de aceste dezavantaje, însă izbutea uneori să le uite pe jumătate; le făcea atunci femeilor declaraţii servile şi duşmănoase.

— Văd acum de ce nu ai venit cu mine, reluă Ferid cu înverşunare proaspătă, te-ai dus să-l admiri pe italian la tenis.

Vorbea pe un ton ipocrit, cu o curtoazie excesivă, plină de condescendenţă tainică. O limbă mult prea groasă şi moale îl făcea să graseieze uşor; îşi începea cuvintele cu o delicateţe care părea comică în mijlocul acelei feţe rotunde, dure, cusute precum un balon. De altfel, la sfârşitul frazelor organul se întărea şi ajungea la vibraţii aspre, ameninţătoare. Se mândrea că aminteşte de paşii altor vremuri, împărţiţi între haremuri şi tabere, cu palma moale şi pumnul greu.

— În timp ce eu îmi parcurgeam traseul celor nouă găuri de unul singur, dumneata stăteai să-l aplauzi pe un gigolo cu păr cărunt.

Margot râse din toată inima: trupul grasului paşă asudase la soare mai mult decât îi suferise inima.

— Ai să mă înduioşezi, te voi duce doar pe dumneata pe Acropole ca să te împac.

Limba lui Ferid trecu peste buza tăioasă ca un ficat de vită peste cuţitul măcelarului. Ochii săi ageri se rotiră pe masca-i impasibilă, cătând în direcţia lui Melançour şi Staalbaum ca să-i ia drept martori ai avantajului său şi ai corupţiei femeilor.

— N-ai să poţi să-i oferi prietenei noastre un clar de lună la fel de frumos ca acelea pe care le-a văzut în Arabia, când se plimba cu şeicul, remarcă Staalbaum, care păru să se simtă uşurat după zeflemeaua aceea mai veninoasă decât precedentele.

Afirmaţia era puţin cam tare pentru ceilalţi doi: Melançour scoase un mârâit surd, apoi îşi luă o înfăţişare suav fatalistă. Ferid clipi din ochii săi mici ca să stingă o scânteiere prea aspră. Doar Margot râse din nou şi fără nici un efort.

— N-am să-ţi mai povestesc nimic, Staalbaum.

Visă un moment la acea expediţie de vânătoare în Arabia. Oare ce se petrecuse acolo? Nimeni nu ştia. Nu îţi poţi măsura faptele, iar memoria le micşorează pe unele, le sporeşte pe altele. Este doar o amintire, era plină de amintiri. Seara aceea era deja o amintire, nu mai făcea altceva decât să colecţioneze amintiri. Avea douăzeci şi opt de ani.

Holul se golea: spaţiile goale păreau mai puţin luminate, deşi nu fusese stinsă nici o lumină. Mai rămâneau doar câţiva bărbaţi a căror gândire, chinuită de noapte, era împinsă spre whisky-ul de la ora unu dimineaţa, băutura angoasei.

În pofida zelului, admiratorii lui Margot începeau să fie munciţi de sinceritatea căscatului. Ea nu îşi aştepta soţul, după cum credeau ei, ci somnul; cu toată rezistenţa şi râsetele ei, oboseala lor o descurajă brusc, astfel că le dădu semnalul împrăştierii.

— Rico nu îşi va termina partida de bridge la familia Kalandaris înainte de ora două, spuse ea ca răspuns la gândurile lor şi se ridică.

Toată lumea o imită, sub privirea vioaie a lui Charlie care părea să spună: „Încă o reprezentaţie care se termină strălucit. În fiecare zi mă distrez şi câştig drahme“. Servitorii cred în realitatea lumii încă şi mai mult decât stăpânii lor.

Cei trei bărbaţi o însoţiră ceremonios pe Margot până la intrarea pe un culoar.

— De ce locuieşti la parter? insinuă Ferid, cu căutătura stăpânului gata să poruncească pregătirea laţului.

— E un obicei pe care mi l-am luat când eram necăsătorită la Paris. Nu mi-ai văzut locuinţa de la parter, din Avenue Henri-Martin. Mi-a făcut o reputaţie…

— Doar n-o să mă faci să cred că te amuză să ai o reputaţie proastă, exclamă Staalbaum, ridicând din umeri.

Nădăjduia încă o dată să vadă că se deschide în mintea lui Margot un drum la capătul căruia ar fi descoperit-o cu minciuna dovedită, ruşinată, gata de destăinuire.

— Dar eşti dumneata aici ca să mă aperi, răspunse Margot, dându-i mâna, cu un ultim hohot de râs. Veselia aceea răsunătoare îi împrejmuia viaţa şi deruta calculele bărbaţilor.

Margot era singură în cameră. Chipul i se destindea puţin câte puţin; surâsul de cochetărie, rămas încă o clipă lipit de gura ei, aluneca spre colţul buzelor, se pierdea. Se aruncă pe pat. Dar se ridică pentru a termina cu toaleta de seară. Se dezbrăcă, apoi se ocupă rapid de îngrijirea obişnuită, cu gesturi cam bruşte. Nu era sclava precauţiilor minuţioase, care sfârşesc prin a atenua frumuseţea.

O femeie stă faţă în faţă cu ea însăşi atunci când, odată ziua încheiată, aşezată la oglinda de toaletă, îşi curăţă pielea cu cremă. Privirea lui Margot, cu puţin înainte zorită şi atentă, acum rătăcea. Plictiseala şi melancolia cădeau peste ea, aproape năuceala care urmează unui lung efort fizic. Cu toate astea, înfăţişarea ei nu se putea descompune cu totul: în liniştea galbenă a acelei camere de hotel, dimpotrivă, o structură solidă se detaşa mai net sub trăsăturile relaxate. Un contur destul de aspru s-ar fi putut evidenţia dacă miezul delicat al obrajilor nu ar fi învăluit totul în plăcutul său relief. O linie de pedantă blândeţe, pornind de la pomeţii rotunzi, venea să estompeze povârnişul destul de sever săpat în jurul micului nas acvilin. Apoi ajungea la gura pufoasă, încordată uneori în zâmbete voluntare, iar mai jos întâlnea alte trăsături, nu mai puţin plăcute, care urcau dinspre gâtul subţire şi rotund pentru a păstra un farmec copilăresc bărbiei un pic teşite.

Margot se dezbrăcă de seducţiile care, pe hol, se înălţau de pe umerii ei, din tot trupul ei alb, dens şi sensibil. Obrajii trandafirii păleau sub degetele lipicioase; s-ar fi putut vedea urma unei uşoare spaime, dacă un mic zâmbet şiret, azvârlit la răstimpuri spre oglindă, nu s-ar fi ivit pentru a dovedi că păstra la dispoziţie expresiile cu care se înarma în public.

Înainte de culcare se apropie de ferestre ca să le deschidă mai larg. Noaptea de început de mai era destul de răcoroasă. Camera ei nu era despărţită de stradă decât printr-un mic grilaj de fier care se întindea pe toată lungimea faţadei hotelului. Pândi o clipă afară, dând la o parte storul coborât. Erau încă trecători pe stradă; îi plăcea vecinătatea cu anonimatul, cu libertatea străzii.

Rico nu se întorsese încă. Asta nu avea importanţă. Nu aruncă nici măcar o privire spre camera vecină care se deschidea spre baia ei. Fiind înşelătoria în persoană, Rico nu înşela pe nimeni. Că era acolo sau în altă parte…

Se culcă. Nici o imagine, născută din ziua respectivă sau din zilele precedente, nu se înălţa spre a-i capta atenţia; în cele din urmă adormi.

Când se deşteptă, se uită la ceas: era patru şi jumătate. Se gândi că Rico tocmai se întorsese şi făcuse zgomot. Poate că şi frigul o pişcase; era prea puţin acoperită, iar ferestrele erau larg deschise. Se ridică şi, fără să aprindă lumina, se duse să închidă una dintre ele. Într-o stare destul de vioaie şi lucidă, simţi din nou curiozitate pentru stradă şi dădu iarăşi la o parte storul.

Ba chiar trase şi şnururile ca să privească din plin.

O nouă zi firavă şi posacă decolora deja noaptea. Cele două elemente, întâlnindu-se în oraş, păreau că se mânjesc unul pe celălalt. Schiţau o îmbrăţişare moale, tristă, fără nume. Soarele şi iluzia sa de salvare şi de triumf erau încă foarte departe. Pare stranie o stradă dezgolită de absenţa oamenilor; îi descoperi dimensiuni neaşteptate, o perspectivă mai nobilă, o direcţie misterioasă. Serviciile oraşelor, clădirile, pavajele, lămpile înalte care strălucesc în vid, toate acestea se oferă cu maiestatea inedită a formelor Naturii, descoperite de om în locurile pustii. Şi când te gândeşti că strada este făcută pentru toată lumea în afară de tine; iată că tocmai contrariul pare cert: strada asta şi toate cele care se continuă din ea, tot acest labirint care se iveşte din umbră nu există decât în ochii solitarului, este o realitate interioară pe care acesta o parcurge în vis. El uită cu o uşurinţă înspăimântătoare că sub acel peisaj făpturile umane s-au retras în activitatea puternică a visului, în care frumuseţile şi noutăţile zilei viitoare sunt pe cale să se nască: somnul îi pare la fel de straniu paznicului abstract al oraşelor precum Natura; un oraş adormit este un corp care se afundă în humus, fără speranţă de întoarcere, un cadavru care se abandonează viermilor. Există atunci momente teribile, mai ales vara, când s-a făcut deja puternic lumină şi nimeni nu se mişcă: este aşadar adevărat că de data asta chemarea soarelui nu va fi auzită, iar turmele de oameni nu se vor întoarce din transhumanţa lor în infern. Atunci nu mai e nici o îndoială, dacă toată această fantasmagorie cu trotuare fără capăt, cu şosele plane, alungite spre ceva inexprimabil, subzistă încă, înseamnă că este născocirea pură a unei minţi izolate, doar a aceluia care veghează, care trăieşte.

Aceste reflecţii nu se desprindeau din mintea lui Margot, dar ea le suporta greutatea. Cu siguranţă, este emoţionant să întredeschizi o fereastră liniştii şi inactualului şi să fii o femeie discretă, care se apleacă asupra abisului.

Lui Margot i se făcea frig, dar se bucura şi de această încercare; îşi călea trupul, la fel ca şi mintea, într-o baie de necunoscut. Privirile îi zăboviră asupra fostului Palat Regal pe care îl întrezărea la colţul a două bulevarde şi care aducea cu o veche cazarmă unde ar fi locuit cândva o armată de mult învinsă şi împrăştiată. Nu îşi dezlipi fără efort privirea de faţada aceea şubrezită, umilită; dar, în sfârşit, capul ei se întoarse, în timp ce degetele erau pe punctul să dea drumul storului.

Pe partea opusă, la stânga, de-a lungul grilajului ce trecea pe dinaintea ferestrei sale, zări ceva negru şi rapid. Era un bărbat care alerga. Faţada era lungă, iar el se afla încă departe, dar se apropia iute şi fără zgomot. Era un bărbat tânăr. Întoarse capul în direcţia din care venea: Margot văzu că îi era frică şi că fugea. Era ceva anormal, ilegal. Era o haimana. Nu, nu era o haimana, era un bărbat cu înfăţişare plăcută; se afla acum foarte aproape. Totuşi îşi ţinea pantofii în mână; făcuse deci ceva rău. Comisese o crimă: chipul îi era încordat de nelinişte. Uite-l, trebuie să se ascundă. Trece prin faţa lui Margot. A văzut-o, ea se trage înapoi; dar el continuă să alerge, ea se apleacă din nou. El se opreşte, se întoarce, rămâne în picioare în faţa ei. Gâfâie, gâfâie; se sprijină cu ambele mâini de grilaj, cu coastele supte şi scuturate de goană şi de spaimă. E un tânăr destul de arătos, înalt, puternic, brunet, destul de prost îmbrăcat, dar nu vulgar. O fi grec? Ce penibil este să vezi neliniştea asta, să vezi o fiinţă umană desfigurată de teamă. O priveşte cu ochi negri, înfometaţi; vrea să fie la adăpost de toate, la fel ca ea. E adevărat că ea se află la adăpost, de ce să se teamă? Numai că el va vorbi, va striga. Ah, deja gâfâitul lui teribil tulbură totul pe stradă; faţadele vor ceda presiunii, toate ferestrele se vor deschide. Trebuie să se excludă singură din acest scandal, să închidă fereastra, chiar dacă acest lucru îl face să strige mai tare. Prea târziu, căci el vorbeşte; Dumnezeule! Vorbeşte. În engleză! Ca să vezi! Cu glas scăzut, şuierător.

— Madam, let me enter your room, just for a moment. I am going to jump over the fence. I’ll explain. Or I am done, I am pursued. I am not a burglar.¹

Avea o voce masculină, politicoasă, destul de rafinată, în ciuda debitului sacadat. Nu era englez, nici american, dar avea un accent bun. În mod vizibil, era un om surprins de o conjunctură excepţională; evenimentul îi ofensa sensibilitatea.

Se oprise ca să ciulească urechea. Margot auzi o chemare. Tresăriră amândoi, iar el îşi luă avânt ca să pornească mai departe. Făcu trei salturi, se opri, se uită în toate părţile: încolţit, se întoarse la ea.

— Am să fiu încercuit, murmură el în franceză, vorbind ca pentru sine.

În acelaşi timp îşi luă între dinţi, ţinându-i de şireturi, pantofii galbeni plini de praf şi îşi puse ambele mâini pe bara grilajului, între vârfurile ascuţite. Se propti bine şi stătu ridicat în faţa ei, privind-o cu ochi rătăciţi, rugători.

Ei îi era frică pentru el mult mai mult decât de el. Se temu că, dacă îi ordona să nu sară peste grilaj, va provoca vreun incident zgomotos, oribil, sub ochii ei, acolo, în faţa hotelului: ţipete, lovituri, sânge. Bietul de el, avea să fie prins; dacă se apăra, avea să fie rănit, ucis.

Însă el nu aşteptă hotărârea ei. Era puternic: îşi puse cu uşurinţă un picior, încălţat cu o şosetă ruptă şi murdară, între două vârfuri ascuţite. Dădu drumul cu o mână punctului de sprijin, se propti în braţul celălalt şi sări. Căzu uşor în faţa lui Margot. Erau acum nas în nas. Gâfâia. Avea un chip tânăr, viril, crispat, înfrumuseţat poate de emoţia aceea puternică. Asuda. Îşi luă din nou pantofii în mână.

Şuşoti, tot în franceză, fără a părea conştient de schimbarea de limbă.

— Lăsaţi-mă să intru, vin după mine, îi auziţi, au să mă vadă.

În acelaşi timp, dintr-un impuls instinctiv, întinse braţul înainte pentru a o da la o parte. Gestul o revoltă pe Margot. Îl respinse cu toate puterile.

— Nu, nu vreau. Cine eşti? Ce ai făcut? îngăimă ea, tot în franceză.

Dar auzea paşi alergând, zărea ceva negru alunecând de-a lungul grilajului. Acum, era mai bine să-l ascundă. El făcu de altfel o nouă mişcare, brutală, irezistibilă. Împingându-şi înverşunat bustul în faţă, aproape lipindu-se de sânii lui Margot, o privea totodată cu o căutătură grozav de blândă, de copilăroasă. Ea se dădu la o parte, el se năpusti în cameră, dar o făcu uşor, ca un înger, fără zgomot. Iar în urma lui, cu o promptitudine şi o delicateţe magice, ea lăsă storul să cadă.

Era şi timpul; doi bărbaţi trecură, mergând şi alergând pe rând. Se opriră ceva mai departe, fără îndoială la colţul bulevardului, care era aproape. Margot, care stătea în genunchi în faţa ferestrei, la fel ca şi tânărul, aştepta. Cel căruia îi era complice se străduia în zadar să-şi înăbuşe gâfâitul. Suflarea aceea o îngrozea pe Margot, umplea încăperea, umplea întreg hotelul cu bubuitul ei: toată lumea avea să o audă, Rico avea să o audă, Rico avea să intre, să-l azvârle pe bărbat afară. Cu toate astea, nu răsună nici un zgomot, nici alături, nici deasupra.

Cei doi urmăritori se întorceau, se opriră în faţa ferestrei lui Margot, care, terorizată, stătea cât putea de nemişcată pentru a compensa zgomotul celuilalt; acesta izbuti de altfel, ca prin minune, să se stăpânească puţin. Margot era nespus de nenorocită: accentul sec al acelor bărbaţi pe care nu putea să-i vadă şi care vorbeau greceşte o făcea să ghicească lesne că erau poliţişti. Avea de-a face, întocmai cum presupusese, cu un hoţ sau un asasin, o fiinţă foarte josnică sau un monstru. Mai degrabă un monstru. Îşi regretă, din tot egoismul ei ameninţat, gestul de slăbiciune. Rico avea să fie compromis într-o istorie idioată ce va fi îngroşată, când era atât de prost văzut la ambasadă: francezii se vor folosi de situaţie împotriva italienilor; iar italienii vor spune că greşise însurându-se cu o franţuzoaică. Laşitatea se oferi sub înfăţişarea datoriei; nu trebuia oare să-i prevină pe acei oameni de treabă şi să deschidă fereastra ca să-l dea pe mâna lor? Vor admite că el o bruscase şi, fără a cuteza să-i facă necazuri soţiei unui diplomat, îl vor lua cu ei pe fugar. Şi totuşi va fi zgomot, toată lumea se va trezi. Şi apoi, ce oroare! Mâinile lor pe el, trăgându-l, smulgându-l. Va striga, va plânge sau se va apăra; îl simţea încordându-se lângă ea, primejdios. Şi în acelaşi timp, ce efort incredibil, dureros, făcea ca să-şi ţină respiraţia. Bietul băiat, oamenii aceia aveau glasuri brutale.

Se îndepărtau, cu regret parcă, oprindu-se încă. Nu se mai auzeau. După un lung moment, se încumetă să dea la o parte storul şi să se uite, să se aplece. Nu mai era nimeni. Lăsă storul să revină uşor către ea.

Atunci se produse o destindere, un dezastru. Îndoi genunchii, nemaiavând nici o putere; un tremur o străbătu şi o scutură. El începu să respire zgomotos; se aşeză lângă ea în faţa ferestrei. Ea îl imită. Erau stingheriţi de masă: picioarele li se loveau de cele ale mesei. Rămaseră astfel o bună bucată de vreme, potolindu-şi frica.

Margot îşi regăsi treptat personalitatea de dinainte. Dar asta nu îi făcu nici o plăcere. Cu câtă stranie uşurinţă dăduse peste ea o viaţă intensă, preţ de o clipă. Se gândi din nou la Rico – acesta trebuia totuşi să fie în camera lui de alături. Se gândise deja la acest lucru ceva mai înainte, o secundă, dar acţiunea aceea captivantă pusese iarăşi stăpânire pe ea. Remarcă acest amănunt; o făcea să simtă concret în ce măsură trăia în afara soţului ei. Degeaba şi-o spunea zi de zi, încercarea asta făcea mai mult decât toate reflecţiile. Iar în faptul că el nu auzise nimic, nici paşi, nici şuşoteli, nici teribila gâfâială invadatoare a celuilalt, ea văzu un semn nu mai puţin impresionant al egoismului şi al indiferenţei lui. Această dublă constatare nu o deprimă deloc şi nu împiedică veselia să-i revină; ba dimpotrivă.

Se ridică de jos cu un curaj plin de şiretenie. Dar se ciocni în întuneric de necunoscut. Încercând să dea la o parte masa care îi bloca pe amândoi, mâna ei întâlni mâna lui. Atunci i se făcu frică de el. Sau, mai degrabă, ştiu că avea să-l revadă cu mintea limpede şi se temu de acest examen. Ce soi neplăcut de individ putea fi omul ăsta care avea ceva de împărţit cu poliţia? Şi nu avea pe ea decât cămaşa de noapte. Se îndreptă spre căpătâiul patului, îşi căută pe dibuite capotul, nu-l găsi. Aprinse lumina, sări să înşface halatul, îl îmbrăcă întorcând capul şi îl privi cu o curiozitate intensă, cu o nelinişte vecină cu repulsia pe omul pentru care luase o hotărâre hazardată.

Acesta, surprins de lumină şi de privire, într-o postură de care se ruşină, se ridică prompt, strângându-şi pantofii. O scrută cu nu mai puţină aviditate şi anxietate. Un accident îi aducea faţă-n faţă, cu bruscheţea cu care viaţa sexuală marchează de altfel frecvent întâlnirea dintre un bărbat şi o femeie, însă punea între ei o luciditate neobişnuită.

El zărise ca pe-o imagine neaşteptată, ce rupea vârtejul vag al goanei sale, o femeie foarte frumoasă, foarte elegantă, aproape goală. Acea femeie, cu braţul ei alb ridicat deasupra capului, întredeschidea zidul inexorabil de-a lungul căruia alerga el. În acel moment totul părea să-l asigure că era pierdut şi totuşi miza pe salvare cu o certitudine frenetică. Atunci când se năpustise spre acea portiţă de salvare, prinsese un semn clar pe chipul limpede: o simpatie vioaie, dăruită cu totul, fără rezerve meschine. Asta şi căuta, asta şi cerea de la acele faţade oarbe şi mute, numai piatră. Cu toate astea, chiar la momentul când era gata să forţeze trecerea, chipul se întunecase şi i se păruse că storul avea să cadă la loc cu zgomotul implacabil al unei cortine de fier ce-l desparte de bogăţiile unei vitrine pe trecătorul sărac şi lacom. Acum se găsea în faţa ei; fără doar şi poate, ea fusese luată prin surprindere, acum avea să-şi vină în fire. Desluşea un chip marcat ici-colo de o trăsătură care vestea experienţa, un chip de treizeci de ani; şi totuşi urmele acelea dispersate nu micşorau candoarea care se ghicea peste tot şi care se oferea cu generozitate. Acea candoare copleşea iute ochii bărbatului şi îl uimea. Acea candoare venea nu doar de la chip, de la gâtul prost mascat de halat, de la braţele goale, de la picior, ea iradia prin toată ţesătura. Era uimirea obişnuită a bărbaţilor în faţa lui Margot, dar ce intensitate căpăta ea într-o astfel de noapte! Tot acel trup era lumină, dar o lumină mult prea insinuantă pe care nu ar fi dat-o uleiul cel mai fin din cel mai suav vas de alabastru. Toată acea formă plăpândă, muiată într-o singură rază. Se temu, nu mai regăsea pe chipul acela prea amabil nimic din energia care îl salvase.

Ea îl cercetă cu acuitatea acelei prime priviri care face ca femeile să judece un bărbat într-un mod ce devine profund, într-atât este de exact. Atunci când se află în faţa forţei, ele o recunosc într-o clipită. Dar, imediat după, privirea lor alunecă şi nu se mai opreşte decât la amănunte. Astfel, lui Margot nu-i plăcu gulerul bărbatului, care nu doar că era murdar, însă mai era şi prost croit şi prost prins, iar privirile i se întoarseră apoi neîncetat la această trăsătură ce încerca să le lege pe toate celelalte care îi cădeau sub ochi. Şi totuşi apreciase mai înainte o forţă certă, care nu sălăşluia doar în umerii puternici şi îndesaţi ce o frapaseră la început, ci şi în jurul ochilor arzători şi al maxilarelor. Exista o anumită nobleţe în pleoapele bine conturate, care la răstimpuri acopereau pupilele negre cu o mişcare largă, iar o umbră de seriozitate venea frecvent să stingă pe acea gură strălucirea prea vie a buzelor. Nu era deloc posibil să vadă în el un spărgător sau un asasin de joasă speţă.

Toate acestea se petrecură iute, cu precizie, în inimile lor.

— Vă mulţumesc, doamnă, spusese totuşi bărbatul cu vocea sa masculină, marcată încă de emoţie. (Se exprima în franceză, cu ezitare, ca şi cum ar fi întrebat-o ce limbă prefera.) Mă salvaţi. Aveţi inimă şi curaj. Ce aţi făcut acum, puţine persoane ar fi făcut… Dar trebuie să vă spun ce sunt. Sunt comunist. Sunt căutat de poliţie pentru atentatul de la Salonic, ştiţi, manufactura de tutun incendiată.

Fu surprinsă şi cucerită de tonul discret, afectuos. Dar privirea, care se înmuiase cătând spre ea, redevenise brusc neîmblânzită. Poziţia lui fusese la început uşor înclinată, vocea avusese inflexiunile respectuoase ale unui bărbat educat; însă cu puţin înainte de-a rosti cuvântul „comunist“, o mişcare complexă de neîncredere, de sfidare şi de tristeţe îi întunecase chipul şi îi făcuse accentul caustic.

La acea declaraţie, Margot dădu dovadă de o uşurare naivă. Nu se îndoi nici o clipă că nu ar fi spus adevărul.

— A! Prefer aşa ceva, zise ea cu un zâmbet uşor, care însemna că-i mulţumeşte pentru sinceritate.

„Era cu neputinţă să fie un borfaş. Un comunist e totuşi altceva.“ Dar bărbatul stărui, fără să-şi piardă încruntarea.

— Îmi dau foarte bine seama că am abuzat de dumneavoastră. Vă cer iertare. Acum, că ştiţi… Am să plec.

Îi aştepta reprobarea, o invoca. Se întoarse spre fereastra lângă care rămăsese. Când o privi din nou, ea văzu că întreg chipul îi era copleşit de neliniştea şi nevoia de mai înainte. Margot îşi aminti de soldaţii răniţi pe care îi îngrijise altădată şi de aerul lor de copii încremeniţi.

În plus, era încă sub impresia plăcerii de a şti că avea de-a face cu un om lipsit de josnicie sau de vulgaritate. Îi aruncă o privire de simpatie atât de umană, că el se lăsă în voia ei şi se uită de jur împrejur, spre locul în care se afla ea, de unde, măcar pentru scurt timp, încă îi mai venea oarecare bine. Văzu flacoanele frumoase înşirate sub oglinda toaletei, lenjeria împrăştiată pe mobile, florile.

Întoarse iarăşi capul spre fereastră, în crisparea nervilor chinuiţi.

— Trebuie să plec.

— Dar…, zise ea, nu eşti muncitor?

Bărbatul surâse amar şi răspunse:

— Nu.

— Eşti francez?

Simţi imediat că era indiscretă, că abuza de situaţie şi strigă:

— Te rog, nu-mi răspunde.

Un comunist era ceva vag, straniu, periculos, ostil. Dar ea se raporta atunci, imediat, la tot ce se spune despre femei, al căror drept, datorie sau înclinaţie este de-a îmblânzi legea războiului şi de-a uşura suferinţa duşmanului rănit. I se părea că el era rănit.

— Ba da, sunt francez. Însă mama mea era grecoaică din Egipt. Iar de când cu războiul, nu mai trăiesc în Franţa.

— A, da! Am locuit în Egipt.

El dădu din cap şi trase puţin la o parte storul. Era de acum ziuă de-a binelea. Se cutremură.

— Trebuie să o iau din loc. E deja lumină.

Ea se apropie. Spusese acele cuvinte cu o voce în care voinţa se crispa jalnic.

— Crezi că nu mai e nimeni.

— O, nu! Îi lăsasem destul de mult în urmă. Probabil că au renunţat. De altfel, mai fugeau după unul, care a luat-o pe alt drum.

— Ai să te ascunzi undeva.

— Nu. Eram ascuns în singurul loc posibil din Atena, dar au venit. Toţi camarazii mei sunt prinşi sau împrăştiaţi. Am să văd… Pireul este primejdios… Am să merg spre sate.

Vorbea pentru sine. O privi. Din nou pe chipul mult prea fermecător al acelei femei regăsea – pentru că, în descumpănirea lui, căuta acel lucru – ceva ferm şi matern.

— Cred că sunt pierdut. Dar oricum, e lumină, risc să vă compromit.

Margot se uită cu anxietate spre stradă.

— Crezi că te vor căuta în hotel? murmură ea.

El răspunse pe acelaşi ton distrat:

— Nu cred. Sper că nu.

— Ar fi făcut-o, de altfel.

— O! Se pot teme de scandal. Poliţia respectă anumite locuri. Dar nu cred. În orice caz, trebuie să fug, oamenii vor începe să circule şi, dacă sunt văzut ieşind de-aici, abia atunci am să vă compromit cu siguranţă.

Era gata să-l lase să iasă, când reluă:

— Dar dacă eşti prins, ce-ţi vor face?

— Ştiţi, în aceste ţări, când intri la închisoare, nu ai idee când mai ieşi de-acolo.

Din nou, ea vedea oroarea lui de-a fi prins şi împărtăşi acea oroare.

— Dar chiar nu ai prieteni care să te ascundă?

— Nu, ştiţi, sunt foarte puţini comunişti la Atena, iar în fruntea poliţiei se află un adevărat diavol.

— Tricoupis? Îl cunosc.

Simţi amuzament şi stinghereală; cinase de două ori cu acel personaj cu înfăţişare destul de neplăcută.

— Ţara asta-i atât de mică, e greu să te ascunzi. În sfârşit, vă mulţumesc, doamnă. Nu voi uita.

Erau foarte aproape unul de celălalt, în faţa ferestrei. Ea schiţă un gest ca să-l reţină.

— Eşti prea tânăr ca să mucegăieşti într-o închisoare.

Atunci o privi, la fel ca în momentul când intrase, cu aviditatea aceea isterică a cuiva care aşteaptă salvarea sau norocul.

Ea îl văzu, dar nu se simţi şocată; încuviinţa cu întreg instinctul ei revolta aceea neînfrânată a unei fiinţe libere împotriva ameninţării că va fi prinsă.

Deodată se auziră paşi pe stradă. Se ghemuiră pe jos, dintr-o singură mişcare. Cineva trecu şi se îndepărtă. Margot se ridică şi scoase nasul afară. Era, evident, primul trecător. Asta o făcu să se decidă.

— Nu mai poţi pleca pe aici. Ai să fii văzut.

— Ba da, tocmai, mai este încă timp.

Şi începu să ridice storul pentru a ieşi.

— Nu, nu, ascultă, am să-l înştiinţez pe soţul meu.

El lăsă storul să cadă la loc şi o privi. Toată atmosfera din camera aceea se schimba; cei patru pereţi nu mai mărgineau viaţa acestei femei. Văzu în jurul ei un mister mediocru şi ostil.

— Da, soţul meu este în camera de alături. Am să-l trezesc şi am să-i cer părerea.

— A, nu, doamnă, vă rog. Un bărbat nu judecă lucrurile astea la fel ca o femeie. Plec.

Şi scoase piciorul pe fereastră. Dar iarăşi se auziră paşi. Îşi trase piciorul înapoi, furios.

— Vezi bine, zise ea cu satisfacţie. Nu, orice-ar fi, îi voi spune soţului meu că ai fost aici. Prefer să te vadă. Şi apoi, nu mai poţi ieşi acum din hotel decât prin altă parte.

— Acesta este un hotel…

— Da, Acropolis. Nu ştiai?

— Nu am dat atenţie. De altfel, nu cunosc Atena, vin aici pentru prima oară în viaţă şi am stat ascuns tot timpul.

— Ascultă, am să vorbesc cu soţul meu. Este diplomat, italian. Va înţelege, vei vedea… Eu sunt franţuzoaică…

El ciulea urechea: din nou linişte. Păşi din nou afară.

Ea se agăţă de el.

— Nu, o să ne dai de furcă. Te vom scoate altfel. Vom vedea. Te implor.

O privi cu un aer aspru, apoi brusc se întoarse şi înaintă spre mijlocul camerei. Instinctul îi spunea că salvarea sa era în mâinile acestei femei; când ai început o aventură, trebuie să mergi până la capăt, să-ţi legi de ea întreaga şansă. Totuşi, soţul acela, era ceva tare periculos. Dar ea îl ţintuia cu o privire atât de hotărâtă, atât de directă.

— Nu îţi cer decât un lucru: să ai răbdare. Soţul meu va începe poate să strige. Dar va înţelege, ar fi făcut la fel ca mine.

Insistă asupra acestor cuvinte din urmă.

El nu răspunse nimic, lăsând capul în jos. Atunci îşi văzu sărmanele picioare pline de praf şi desculţe. Se uită la pantofii pe care îi ţinea mai departe în mână, apoi la Margot.

Ea îi zâmbi deschis.

— Ai avut o idee bună. Numai că te arde la picioare dacă alergi aşa.

Dădea dovadă de o adevărată camaraderie, făcută din bună dispoziţie.

Cu toate astea, în clipa aceea îi venea să-i pună o întrebare. Era cumva un comunist foarte primejdios, foarte rău? Dorea ca responsabilitatea ei să nu fie prea mare pentru a-l putea face mai uşor acceptat de către Rico. Rico, oare ce mutră o să facă? De ce reacţie neaşteptată are să fie în stare? Şi totuşi avea încredere în mintea lui deschisă, dacă nu în reacţiile imprevizibile ale caracterului său, rând pe rând nestatornic sau agresiv. Ba chiar, gândindu-se la oroarea lui faţă de prejudecăţi, îi fu ruşine că voia să-l bagatelizeze pe bărbatul acela. Trebuia să-l accepte aşa cum era. Şi apoi, mai mult sau mai puţin…

— Pune-ţi pantofii.

Luă o bluză din dantelă neagră de pe spătarul unui scaun şi i-l întinse. El se aşeză zâmbind uşor. Ce parfum încântător plutea în încăperea asta!

Ea reîncepu să-şi cerceteze neprevăzutul vizitator, lucru pe care-l făcuse de altfel tot timpul. Îi amintea de duritatea fină a unui pictor pe care îl cunoscuse, în anul precedent, ce nu avea nimic de-a face cu manierele oamenilor de lume. Diferenţa asta o şoca mereu şi tot mereu îi stârnea curiozitatea. El avea ceva mai dur decât pictorul. Era prost îmbrăcat, dar nu fără gust. Dacă gulerul era prost croit, cravata neagră era în schimb corectă. Şi apoi, avea mâini musculoase şi acoperite de păr, dar suple, fine.

— Atunci, mă duc să vorbesc cu el. Aşteaptă.

Îi aruncă un ultim zâmbet, foarte ferm, şi se îndreptă spre baie.

1. Doamnă, lăsaţi-mă să intru în camera dumneavoastră, doar o clipă. Am să sar gardul. Am să vă explic. Dacă nu, sunt terminat, sunt urmărit. Nu sunt un hoţ (engl.) (n.r.).