Michael Ondaatje, Warlight

Copyright © 2018, Michael Ondaatje

© 2019 by Editura Polirom, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-8578-3

ISBN PDF: 978-973-46-8579-0

ISBN print: 978-973-46-7967-6

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă : © ratpack2, © dar19.30, © WavyBxl/Depositphotos.com (colaj)

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

MICHAEL ONDAATJE s-a născut în Sri Lanka în 1943 şi s-a mutat în Marea Britanie, iar apoi în Canada. A studiat la Bishop’s University din Lennoxville, Québec, apoi la University of Toronto şi la Queen’s University din Kingston, Ontario, unde a obţinut o diplomă de master în Literatură. În 1971, după ce a predat o vreme la University of Western Ontario, London, a devenit profesor la York University din Toronto. A publicat mai multe volume de poezii şi un volum de memorii, Running in the Family (1982). Ondaatje este autorul a şapte romane: Coming Through Slaughter (1976), În pielea unui leu (1987; Polirom, 2004), care construieşte o frescă socială a oraşului Toronto în anii 1920-1930, Pacientul englez (1992; Polirom, 2011, 2013, 2018), roman care l-a făcut cunoscut în toată lumea, Obsesia lui Anil (2000; Polirom, 2002), care are drept personaj central o tînără antropolog ce investighează crimele de război din Sri Lanka, Divisadero (2007), Masa pisicii (2011; Polirom, 2011) şi Lumina de veghe (2018). Pentru Pacientul englez a fost recompensat cu Booker Prize şi ulterior, în 2018, cu Golden Man Booker Prize, iar pentru Fantoma lui Anil, cu premiul Giller şi Prix Médicis pentru carte străină. Michael Ondaatje locuieşte în prezent în Canada şi predă literatură engleză la York University din Toronto.

Pentru Ellen Seligman, Sonny Mehta și Liz Calder,

peste ani

„Majoritatea marilor bătălii se poartă
în cutele hărților topografice.“

PARTEA ÎNTÂI

Străinii din jurul mesei

În 1945 părinții noștri au plecat și ne-au lăsat în grija a doi bărbați care se prea poate să fi fost infractori. Locuiam pe o stradă din Londra numită Ruvigny Gardens și, într-o dimineață, nu mai știu dacă mama sau tata a sugerat să avem o discuție cu toții după micul dejun și atunci ne-au spus că urmează să ne lase singuri și să plece pentru un an în Singapore. N-o să dureze prea mult, ne-au zis ei, dar nici n-o să fie o călătorie scurtă. Bineînțeles, vom fi bine îngrijiți în lipsa lor. Îmi amintesc că tata ne-a dat vestea așezat pe unul dintre scaunele acelea incomode de fier din grădină, iar mama, stând chiar în spatele lui, într-o rochie de vară, ne urmărea reacțiile. După o vreme a luat-o de mână pe sora mea, Rachel, și i-a ținut palma lipită de talia ei, vrând parcă să i-o încălzească.

Nici Rachel, nici eu nu am scos un cuvânt. Ne uitam fix la tata, care ne dădea detalii despre zborul pe care îl vor face la bordul unui Avro Tudor I, un urmaș al bombardierului Lancaster, capabil să atingă o viteză de croazieră de peste patru sute cincizeci de kilometri pe oră. Vor trebui să aterizeze și să schimbe avioanele cel puțin de două ori până să ajungă la destinație. Ne-a explicat că fusese promovat și urma să preia conducerea birourilor Unilever din Asia, un pas înainte în cariera lui. Va fi bine pentru noi toți. Vorbea cu toată seriozitatea și la un moment dat mama s-a întors să se uite la grădina ei plină cu flori de august. După ce tata a terminat de vorbit, văzându-mă nedumerit, mama a venit la mine și mi-a trecut prin păr degetele răsfirate ca un pieptene.

La acea vreme aveam paisprezece ani, Rachel avea aproape șaisprezece și ne-au spus că în vacanțe vom rămâne în grija unui tutore, cum l-a numit mama. Au vorbit de el ca de un coleg. Îl întâlniserăm deja – îi spuneam „Molia“, un nume inventat de noi. În familia noastră exista obiceiul de a da porecle, ceea ce însemna, printre altele, că eram o familie obișnuită cu disimulările. Rachel îmi spusese deja că îl bănuiește că se ocupă cu treburi necurate.

Aranjamentul părea bizar, dar în perioada aceea de după război viața era încă derutantă și haotică, prin urmare o asemenea sugestie nu a sunat neobișnuit. Am acceptat decizia, așa cum fac copiii, iar Molia, care devenise de curând chiriașul nostru de la etajul al doilea, un individ umil, masiv, dar cu mișcări furișe, de molie, urma să fie soluția problemei. Probabil părinții noștri presupuseseră că e demn de încredere. Noi nu știam sigur dacă erau sau nu conștienți de activitatea lui infracțională.

Bănuiesc că la un moment dat a existat o încercare de a ne transforma într-o familie strâns unită. Din când în când tata îmi permitea să merg cu el la birourile Unilever, care erau pustii la sfârșit de săptămână și în timpul sărbătorilor legale, și, în timp ce el își vedea de treabă, eu bântuiam prin universul aparent abandonat de la etajul al unsprezecelea al clădirii. Am descoperit că toate sertarele din birouri erau încuiate. În coșurile de gunoi nu era nimic, pe pereți nu existau nici un fel de poze, deși pe un zid din biroul lui se afla o hartă în relief pe care apăreau toate sediile din străinătate ale companiei. Mombasa, Insulele Cocos, Indonezia. Apoi, mai aproape de casă, Trieste, Heliopolis, Benghazi, Alexandria, orașe care înconjurau Mediterana, filiale despre care îmi imaginam că sunt sub autoritatea tatei. De aici se rezerva spațiu de depozitare pentru transportul mărfii pe sutele de vapoare care mergeau până în Orient și înapoi. În timpul weekendului luminițele care marcau pe hartă orașele și porturile respective erau stinse, cufundate în beznă, la fel ca majoritatea acelor avanposturi îndepărtate.

În ultima clipă s-a decis ca mama să rămână acasă până la sfârșitul verii, ca să stabilească în amănunt modul în care chiriașul va avea grijă de noi și să ne pregătească pentru noile școli cu internat la care urma să mergem. În sâmbăta de dinainte ca tata să plece singur cu avionul spre acea lume îndepărtată, l-am însoțit încă o dată la biroul din apropiere de strada Curzon. Sugerase să facem lunga plimbare pe jos, pentru că, a spus el, în următoarele câteva zile trupul lui va fi înghesuit prin avioane. Așa că am luat autobuzul până la Muzeul de Istorie Naturală, apoi am traversat Hyde Park, ieșind în Mayfair. Tata era neobișnuit de agitat și de voios și cânta versurile „Dor de-acasă, haine fine, / Zdrențuite-n țări străine“¹, repetându-le iar și iar, aproape cu veselie, de parcă trebuia neapărat să fie astfel. Ce voia să spună cu asta? Eram nedumerit. Îmi amintesc că am avut nevoie de mai multe chei ca să intrăm în clădirea unde biroul lui ocupa întreg ultimul etaj. Am stat în fața hărții mari, iarăși neluminată, memorând orașele pe deasupra cărora urma să zboare în următoarele nopți. Încă de pe atunci îmi plăceau la nebunie hărțile. A venit în spatele meu și a aprins becurile, așa că munții de pe harta în relief aruncau umbre, deși acum nu mai remarcam atât beculețele, cât golfurile luminate în albastru-pal, precum și marile întinderi de pământ rămase în întuneric. Nu mai era o perspectivă dezvăluită complet și am bănuiala că Rachel și cu mine trebuie să fi privit căsnicia părinților noștri cu aceeași înțelegere fragmentară. Foarte rar ne vorbiseră despre viețile lor. Eram obișnuiți cu povești incomplete. Tata fusese implicat în ultimele faze ale războiului recent încheiat și nu cred că simțea cu adevărat că aparține familiei noastre.

În ceea ce priveşte plecarea, era un lucru unanim acceptat că mama trebuia să meargă cu el. Ea nu avea cum să existe altfel decât alături de el – ne gândeam noi –, doar era soția lui. Pentru familia noastră nu era așa o calamitate, nu se prăbușea nimic dacă ne lăsau acasă, cum s-ar fi întâmplat dacă ea rămânea în Ruvigny Gardens ca să aibă grijă de noi. Și, așa cum ne-au explicat, nu puteam să părăsim dintr-odată școlile la care fuseserăm admiși cu atâta greutate. Înainte ca tata să plece, l-am cuprins cu toții într-o îmbrățișare colectivă. Molia avusese îndeajuns tact încât să se facă nevăzut tot weekendul.

Astfel am început o viață nouă. La vremea respectivă nu prea credeam asta. Nici acum nu știu sigur dacă perioada care a urmat mi-a mutilat sau mi-a dinamizat viața. În răstimpul acela aveam să rămân fără tiparele și constrângerile care decurg din obiceiurile stabilite într-o familie și, ca urmare, mai târziu am avut mereu un soi de ezitare, de parcă îmi epuizasem prea repede toate libertățile. În orice caz, acum am ajuns la o vârstă la care pot vorbi despre asta, despre felul cum am crescut amândoi apărați de brațele unor străini. Și e ca și cum aș limpezi înțelesul unei legende despre părinții noștri, despre Rachel și despre mine, despre Molie, dar și despre ceilalți, care au intrat mai târziu în viața noastră. Presupun că în genul acesta de povești există locuri comune și tropi. Cineva trebuie să ducă la bun sfârșit un test. Nimeni nu știe cine este deținătorul adevărului. Oamenii nu sunt cine sau unde credem noi că sunt. Și mai e cineva care privește dintr-un loc necunoscut. Îmi amintesc cum îi plăcea mamei să vorbească despre încercările ambivalente la care erau supuși cavalerii din legendele Mesei Rotunde și cum ne spunea nouă poveștile acelea, uneori plasând întâmplările într-un sătuc anume din Balcani sau din Italia, unde pretindea că fusese și ni-l arăta pe hartă.

Odată cu plecarea tatei, prezența mamei a căpătat noi dimensiuni. Conversațiile pe care obișnuiam să le surprindem între părinți erau mereu despre probleme de-ale adulților. Dar acum mama a început să ne spună povești despre ea însăși, despre copilăria ei la țară, în Suffolk. Ne plăcea mai ales povestea despre „familia de pe acoperiș“. Bunicii noștri trăiau într-o zonă din Suffolk care se chema Sfinții, unde nu se întâmpla aproape nimic care să-i deranjeze în afară de zgomotele râului și, din când în când, de clopotul unei biserici dintr-un sat învecinat. Dar o dată, timp de o lună de zile, o familie a locuit pe acoperișul lor, de unde aruncau cu lucruri și urlau atât de tare unii la alții, încât zgomotele treceau prin tavan și pătrundeau în viața familiei. Erau acolo un bărbat cu barbă și cei trei fii al lui. Cel mai mic era și cel mai liniștit, în principal urca pe scară gălețile cu apă pentru cei de pe acoperiș. Dar de fiecare dată când mama ieșea din casă ca să adune ouăle din cuibarul găinilor sau ca să urce în mașină, îl vedea cum îi urmărește cu privirea. Erau muncitori veniți să repare acoperișul de stuf și lucrau toată ziua. La ora cinei își dădeau jos scările și plecau. Dar într-o zi o rafală puternică de vânt l-a luat pe sus pe cel mic și l-a făcut să-și piardă echilibrul, așa că a căzut de pe acoperiș, a trecut prin bolta de tei și a aterizat pe pietrele de pavaj din dreptul bucătăriei. Frații lui l-au cărat în casă. Băiatul, al cărui nume era Marsh, și-a fracturat șoldul și doctorul care a venit i-a imobilizat piciorul în ghips și le-a spus că nu are voie să se mai miște din loc. Trebuia să stea pe un divan din bucătăria din spate până când terminau munca la acoperiș. Sarcina mamei – care pe atunci avea opt ani – era să-i aducă de mâncare. Din când în când îi aducea și câte o carte, dar băiatul era atât de timid, încât abia dacă scotea vreo vorbă. Cele două săptămâni trebuie să i se fi părut o eternitate, ne-a spus mama. În cele din urmă, după ce și-a terminat treaba, familia și-a luat băiatul și a plecat.

De câte ori ne aminteam povestea asta, sora mea și cu mine aveam impresia că face parte dintr-un basm pe care nu-l înțelegeam pe de-a-ntregul. Mama ne-a spus-o fără să dramatizeze, lăsând la o parte elementul oribil al căzăturii băiatului, așa cum se întâmplă cu poveștile repetate foarte des. Probabil am rugat-o să ne spună și alte povești despre băiatul care căzuse, dar acesta a fost singurul episod ce ni s-a oferit – după-amiaza aceea furtunoasă când a auzit zgomotul înfundat al trupului ud prăbușit pe pietrele de pavaj, după ce rupsese în cădere crengile și frunzele bolții de tei. Un singur episod din țesătura absconsă a vieții mamei.

Molia, chiriașul nostru de la etajul al doilea, lipsea mai tot timpul de acasă, deși uneori se întorcea la timp pentru cină. De-acum era încurajat să ni se alăture, dar nu accepta să se așeze cu noi la masă decât după ce flutura îndelung din brațe, protestând neconvingător. Însă de cele mai multe ori se ducea până pe Bigg’s Row să-și cumpere de mâncare. O bună parte din zona respectivă fusese distrusă în timpul bombardamentelor și acolo se instalaseră temporar câteva tarabe mobile. Eram permanent conștienți de prezența lui nedeslușită, de felul cum răsărea ici și colo. Nu am fost niciodată siguri dacă era vorba de timiditate sau de apatie. Toate astea aveau să se schimbe, desigur. Uneori îl vedeam de la fereastra camerei mele stând de vorbă liniștit cu mama în grădina întunecată sau îi găseam luând ceaiul împreună. Înainte să înceapă școala, mama și-a petrecut destul de mult timp încercând să-l convingă să mă mediteze la matematică, o materie la care rămâneam constant corigent și la care am continuat să fiu corigent mult timp după ce Molia a încetat să mai încerce să mă învețe. Atunci, la început, singura complexitate pe care o descoperisem la tutorele nostru se găsea în desenele aproape tridimensionale pe care le făcea ca să mă ajute să pătrund dincolo de suprafața unei teoreme de geometrie.

Dacă se isca o discuție despre război, soră-mea și cu mine încercam să scoatem de la el câteva povești despre ce făcuse și unde făcuse. Era o perioadă plină de amintiri adevărate și false, iar eu și Rachel eram curioși. Molia și mama făceau trimiteri la persoane pe care le știau amândoi din vremurile acelea. Era limpede că mama îl cunoscuse dinainte să vină să locuiască la noi, dar faptul că participase la război a fost o surpriză, fiindcă Molia nu avusese niciodată un comportament „războinic“. De regulă, prezența lui în casă era semnalată de muzica de pian care se auzea în surdină de la radioul său, iar ocupația lui actuală părea să fie legată de o organizație care se ocupa de registre contabile și salarii. Totuși, după câteva insistențe, am aflat că amândoi lucraseră ca „paznici contra incendiilor“ într-un loc care se chema Cuibul de Pasăre, pe acoperișul hotelului Grosvenor House. Noi eram în pijama și beam cacao cu lapte, timp în care ei depănau amintiri. Câte o anecdotă spărgea suprafața poveștii, apoi dispărea. Într-o seară, cu puțină vreme înainte de a trebui să plecăm la noile noastre școli, mama stătea într-un colț al camerei de zi și ne călca cămășile, iar Molia se oprise nehotărât la picioarele scării, gata să plece, de parcă era doar parțial printre noi. Dar apoi, în loc să plece, a început să povestească despre cât de bine s-a descurcat mama când a trebuit să conducă noaptea ca să ducă mai mulți bărbați pe coastă după ora stingerii obligatorii, pe întuneric, până la ceva ce se chema „Unitatea Berkshire“, fără nimic altceva care să o țină trează în afară de „câteva bucățele de ciocolată și aerul rece care intra pe geamurile deschise“. În timp ce el continua să vorbească, mama îi asculta cu atâta atenție descrierile, încât a rămas cu fierul de călcat în aer, ca să nu ardă cumva vreun guler, lăsându-se cu totul pradă poveștii lui învăluite în mister.

Atunci ar fi trebuit să-mi dau seama.

În discuțiile lor timpul era trecut intenționat cu vederea. O dată am aflat că mama noastră interceptase mesaje de-ale nemților și transmisese informații dincolo de Canalul Mânecii dintr-un loc din Bedfordshire numit Abația Chicksands, cu urechea lipită de frecvențele încâlcite ale unor căști de radio, iar altă dată din Cuibul de Pasăre de pe hotelul Grosvenor House, despre care Rachel și cu mine începuserăm deja să bănuim că nu prea avea legătură cu activitățile de „pază contra incendiilor“. Începeam să înțelegem că mama se pricepea la mai multe lucruri decât credeam. Oare ajunsese chiar să împuște intenționat un om și să-l omoare cu brațele ei albe și degetele ei delicate? Când urca grațios scările în fugă, îi observam calitățile atletice. Până atunci nu remarcaserăm așa ceva la ea. La începutul anului școlar, în timpul acelei luni de după plecarea tatei și înainte să plece și ea, am descoperit o latură a ei mai surprinzătoare, iar apoi mai intimă. Iar momentul acela cu fierul de călcat ținut în aer cu mâna dreaptă, în timp ce ea îl privea pe Molie cum rememorează episoade din trecutul lor, a lăsat o senzație de neșters.

Dată fiind lipsa tatei, casa a început să pară mai liberă și mai spațioasă și noi petreceam cât de mult timp puteam cu mama. Ascultam la radio povești de groază cu lumina aprinsă, ca să ne putem vedea fețele unii altora. Era clar că pe mama o plictiseau, dar noi insistam să stea cu noi în timp ce ascultam sirenele de ceață, vântul care urla prin mlaștini ca lupii, pașii înceți ai răufăcătorilor sau zgomotul unei ferestre sparte și în tot timpul ăsta eu aveam în minte povestea doar pe jumătate spusă a drumului spre coastă, cu mama conducând fără faruri. Dar în ceea ce priveşte programele radiofonice, era mai în largul ei când asculta, întinsă pe șezlong, Ora naturalistului, care se difuza sâmbăta după-amiaza la BBC, uitând cu totul de cartea pe care o ținea în mână. Emisiunea îi amintea de Suffolk, spunea ea. Și noi îl auzeam pe bărbatul de la radio turuind la nesfârșit despre insectele care trăiesc în preajma râurilor, despre pâraiele din zonele calcaroase în care pescuise – părea o lume microscopică și îndepărtată, iar în timpul ăsta Rachel și cu mine stăteam ghemuiți pe covor și ne făceam de lucru cu un puzzle, asamblând bucăți de cer albastru.

O dată am luat toți trei trenul din gara Liverpool Street și am mers la casa copilăriei ei din Suffolk. Bunicii noștri muriseră anul acela într-un accident de mașină, așa că acum am privit-o pe mama cum străbate casa în tăcere. Îmi amintesc că mereu trebuia să pășim cu grijă pe lângă pereții din hol, altfel dușumelele vechi de o sută de ani gemeau și scârțâiau. „E o podea cu privighetori“, ne spunea bunica. „Ne avertizează dacă intră hoții noaptea.“ Eu și Rachel săream pe ea ori de câte ori aveam ocazia.

Dar nimic nu ne făcea mai fericiți decât să stăm cu mama în casa noastră din Londra. Ne doream afecțiunea ei relaxată și somnoroasă, ce o întrecea cu mult pe cea de care avuseserăm parte până atunci. Era ca și cum revenise la o versiune mai veche a ei înseși. Chiar și înainte de plecarea tatei, fusese mereu o mamă eficientă, mereu în mișcare, pleca la serviciu când plecam noi la școală și, de regulă, se întorcea la timp ca să ia cina cu noi. Oare versiunea asta nouă a ei era rezultatul unei eliberări de soț? Sau, într-un mod mai complex, era o pregătire pentru momentul desprinderii de noi, incluzând indicii despre felul cum își dorea să o ținem minte? Mă ajuta cu franceza și cu Războiul cu galii al lui Cezar – era uluitoare la latină și la franceză –, pregătindu-mă pentru școala cu internat. Dar cel mai surprinzător a fost că a încurajat diverse reprezentații de teatru de familie în singurătatea casei noastre, pentru care ne costumam în preoți sau mergeam ca marinarii sau ca bandiții, pășind pe vârfurile picioarelor.

Făceau și alte mame așa ceva? Se prăbușeau oftând pe canapea, cu un pumnal înfipt de cineva în spate? Nu făcea nimic din toate astea dacă Molia era prin preajmă. Totuși de ce o făcea? O plictisea să aibă grijă de noi zi după zi? Faptul că se gătea sau se costuma o transforma în altcineva, care nu mai era doar mama noastră? Cel mai bine era atunci când, la prima geană de lumină, ne strecuram în camera ei ca doi câini temători și îi priveam fața nefardată, ochii închiși, umerii albi și brațele deschise deja să ne primească. Pentru că, indiferent de oră, era mereu trează și ne aștepta. Niciodată nu am luat-o prin surprindere. „Vino încoace, Peticel. Vino încoace, Pițigoi“, murmura ea, folosind poreclele pe care ni le dăduse fiecăruia. Îmi închipui că asta a fost perioada în care Rachel și cu mine am simțit că avem o mamă adevărată.

La începutul lui septembrie a fost coborât din pod cufărul de călătorie și am privit-o cum îl umple cu rochii, pantofi, coliere, volume englezești de beletristică, hărți, laolaltă cu obiecte și efecte pe care spunea că nu se așteaptă să le găsească în Orient, inclusiv niște haine de lână care păreau inutile, numai că ea ne-a spus că serile sunt „răcoroase“ în Singapore. A pus-o pe Rachel să citească cu voce tare din ghidul Baedeker despre relief și transportul public, dar și termenii locali pentru „Suficient!“, „Mai mult“ sau „Cât de departe este?“. Recitam amândoi expresiile astea cu voce tare, cu accentul clișeu pe care îl atribuiam Orientului.

Poate credea că activitățile specifice și calmul ce caracterizau umplerea cufărului ne vor asigura de normalitatea călătoriei ei și că n-o să ne facă să ne simțim și mai părăsiți. Aproape că ne așteptam să o vedem cum urcă și ea în cufărul acela mare și negru de lemn, foarte asemănător cu un sicriu cu toate întăriturile acelea de alamă de la colțuri, și cum dispare de lângă noi. Câteva zile a durat această acțiune, împachetatul bagajului, și părea una derulată lent și funest, ca o nesfârșită poveste cu fantome. Mama noastră urma să sufere o schimbare. Să se transforme în ceva invizibil nouă. Poate că Rachel nu avea aceeași senzație. Era mai mare cu peste un an. Poate că ei i s-a părut teatral. Dar mie permanentele răzgândiri și reîmpachetări îmi sugerau o dispariție permanentă. Înainte de plecarea mamei, casa fusese refugiul nostru. Nu am făcut decât câteva plimbări pe malul râului. Mama spunea că oricum o să călătorească cât să-i ajungă în săptămânile ce urmau.

Apoi, dintr-odată, nu mai știu din ce motiv, a trebuit să plece mai devreme decât ne așteptam. Sora mea s-a dus în baie, și-a vopsit fața în alb, apoi, cu figura aceea lipsită de orice expresie, s-a lăsat în genunchi la capătul de sus al scării, și-a încolăcit brațele în jurul balustradei și a refuzat să se mai desprindă de-acolo. Stând în dreptul ușii de la intrare, eu m-am alăturat mamei în disputa cu Rachel, încercând să o conving să coboare. Era ca și cum mama aranjase lucrurile în așa fel încât să evite o despărțire înlăcrimată.

Am o fotografie cu mama în care abia dacă i se disting trăsăturile. O recunosc după atitudine, după o anumită postură a brațelor și picioarelor, deși a fost făcută înainte ca eu să mă nasc. Are șaptesprezece sau optsprezece ani și a fost fotografiată de părinții ei pe malul râului lor din Suffolk. Înotase, se îmbrăcase la loc în rochie, iar acum stătea într-un picior, căci celălalt îi era îndoit într-o parte, ca să-și poată pune pantoful, și cu capul în jos, așa că părul ei blond îi acoperea fața. Am găsit-o mulți ani mai târziu în dormitorul de oaspeți, printre puținele lucruri pe care hotărâse să nu le arunce. O am și acum. Această persoană aproape anonimă, într-un echilibru precar, ce se străduiește să rămână în siguranță. Deja incognito.

1. Citat din poemul „From the Wash the Laundress Sends“ al poetului englez A.E. Housman (1859-1936).

La mijlocul lunii septembrie am ajuns fiecare la școala lui. Cum până atunci merseserăm la școală doar pentru cursuri, nu eram obișnuiți cu viața de internat, în vreme ce toți ceilalți de acolo știau deja că, în esență, fuseseră părăsiți. Nu am suportat nici unul și, la o zi după sosire, le-am scris părinților noștri la o adresă de căsuță poștală din Singapore, implorând să fim eliberați. Eu am calculat că scrisoarea noastră o să meargă cu o dubiță până la docurile din Southampton, după care va călători pe un vas, oprindu-se prin tot felul de porturi îndepărtate și apoi pornind iar, fără nici o grabă. Știam deja că, la o asemenea distanță și după șase săptămâni, lista noastră de doleanțe va părea lipsită de noimă. Cum ar fi, de exemplu, faptul că eu trebuia să cobor noaptea trei etaje pe scări și în întuneric ca să găsesc o baie. În general, cei mai mulți dintre elevii interni făceau pipi într-o chiuvetă de pe etajul nostru, aleasă anume pentru acest scop și aflată lângă cea la care ne spălam pe dinți. Era un obicei al școlii vechi de generații – și deceniile de urină conturaseră o cărare evidentă în emailul singurei chiuvete folosite pentru această activitate. Dar într-o noapte, în timp ce eu, pe jumătate adormit, mă ușuram în chiuvetă, a trecut intendentul și a văzut ce făceam. A doua zi de dimineață, la apel, a ținut un discurs oripilat despre actul vrednic de dispreț la care fusese martor din întâmplare și a pretins chiar că nici măcar în cei patru ani cât fusese pe front nu văzuse vreodată ceva atât de obscen. Tăcerea șocată a băieților adunați în sală arăta de fapt că nu le venea să creadă că intendentul nu avea habar de un obicei ce se practica de pe vremea când vedetele școlii fuseseră Shackleton și P.G. Wodehouse (deși se zvonea că unul dintre ei ar fi fost exmatriculat, iar celălalt înnobilat numai după multe controverse). Speram să fiu și eu exmatriculat, dar nu m-am ales decât cu o bătaie din partea unui elev monitor, care nu se putea opri din râs. În orice caz, nu mă așteptam din partea părinților la vreun răspuns care să arate că luaseră problema în serios, nici măcar după ce am adăugat un post-scriptum cu fărădelegea pe care o săvârșisem într-o a doua scrisoare, expediată în graba mare. Mă agățam de speranța că ideea de a ne trimite la internat fusese mai degrabă a tatei decât a mamei, pentru ca ea să poată rămâne șansa noastră de eliberare.

Școlile noastre erau la aproape un kilometru distanță una de alta și singura cale de comunicare posibilă era să împrumutăm o bicicletă și să ne întâlnim pe pajiște. Rachel și cu mine am hotărât că, indiferent ce facem, s-o facem împreună. Așa că pe la mijlocul celei de-a doua săptămâni, înainte ca scrisorile noastre rugătoare să fi ajuns măcar pe continent, ne-am strecurat afară din școală după ultima oră, împreună cu elevii obișnuiți, care plecau acasă, am pierdut timpul pe lângă gara Victoria până seara, când eram siguri că Molia va fi acasă ca să ne deschidă ușa, și ne-am întors pe Ruvigny Gardens. Știam amândoi că Molia era singurul adult care avea trecere la mama.

— Aha, n-ați mai avut răbdare până la sfârșitul săptămânii, asta-i problema? a fost singura lui reacție.

În cameră mai era un bărbat subțirel, așezat în fotoliul în care stătea mereu tata.

— Acesta este domnul Norman Marshall. A fost cel mai bun boxer de categorie semimijlocie de la nord de Tamisa. I se spunea „Zvârluga din Pimlico“. Poate ați auzit de el.

Am clătinat amândoi din cap. Ne îngrijora mai tare faptul că Molia invitase pe cineva necunoscut în casa părinților noștri. Nu luaserăm nici o clipă în calcul o asemenea posibilitate. Eram neliniștiți și din pricina fugii de la școală și nu știam cum o s-o ia tutorele nostru, fiindcă până atunci nu-l mai puseserăm la încercare. Dar, dintr-un motiv necunoscut, Molia nu a fost deloc îngrijorat de evadarea noastră de la mijlocul săptămânii.

— Probabil sunteți flămânzi. Încălzesc niște iahnie de fasole. Cum ați venit până aici?

— Cu trenul. Apoi cu autobuzul.

— Bun.

Și, zicând asta, a plecat în bucătărie, lăsându-ne singuri cu Zvârluga din Pimlico.

— Sunteți prieten cu el? l-a întrebat Rachel.

— Nicidecum.

— Atunci ce faceți aici?

— Ăla e fotoliul tatei, am spus eu.

M-a ignorat și s-a întors spre Rachel:

— El a vrut să vin aici, drăguțo. Se gândește să parieze pe un ogar la Whitechapel în weekendul ăsta. Ai fost vreodată acolo?

Rachel a tăcut, de parcă insul nici nu i se adresase. Bărbatul nu era nici măcar prieten cu chiriașul nostru.

— Ți-a mâncat pisica limba? a întrebat-o el, după care și-a întors ochii albaștri spălăciți spre mine: Ai văzut vreodată o cursă de ogari?

Am clătinat din cap și atunci s-a întors Molia.

— Poftim. Două porții de fasole.

— N-au fost niciodată la o cursă de câini, Walter.

Walter?

— Aș putea să-i aduc sâmbătă. La ce oră e cursa ta?

— Cupa O’Meara e întotdeauna la trei după-masă.

— Copiii ăștia pot să iasă din când în când în weekend dacă le scriu eu un bilet.

— De fapt… a spus Rachel.

Molia s-a întors către ea, așteptând-o să continue.

— Nu vrem să mergem înapoi.

— Walter, eu am plecat. S-ar părea că ai niște complicații.

— O, nu e nici o complicație, a răspuns cu vioiciune Molia. Rezolvăm noi. Nu uita de semnal. Nu vreau să-mi mizez banii pe un câine care nu face nimic.

— Corect. Corect…

Zvârluga s-a ridicat și, în chip ciudat, și-a lăsat mâna pe umărul surorii mele într-un gest liniștitor, apoi ne-a lăsat pe noi trei singuri.

Ne-am mâncat fasolea în timp ce tutorele nostru ne urmărea fără să dea nici un semn că ne-ar judeca.

— O să sun la școală și-o să le spun să nu-și facă griji. Cred că de-acum au cam băgat-o pe mânecă.

— Mâine, la prima oră, eu ar trebui să dau un extemporal la matematică, am spus, dând totul pe față.

— Aproape că a fost exmatriculat pentru că a urinat într-o chiuvetă! a intervenit Rachel.

Molia și-a folosit autoritatea, atâta câtă avea, cu multă diplomație a doua zi dimineața, când ne-a însoțit la școală și a stat de vorbă treizeci de minute cu directorul, un bărbat scund și înfricoșător, care se prelingea fără zgomot pe coridoare, încălțat cu pantofi cu talpă de cauciuc. M-a șocat să descopăr că bărbatul care mânca de regulă de la tarabele de pe Bigg’s Row avea atâta autoritate. În orice caz, în ziua aceea m-am întors la cursuri ca elev obișnuit, iar Molia a plecat mai departe cu Rachel, ca să rezolve și cealaltă jumătate a problemei. Așa că, începând din a doua săptămână de școală, nici unul dintre noi nu a mai rămas la internat. Nu am stat nici o clipă să ne gândim ce părere vor avea părinții noștri despre această reajustare radicală a vieților noastre.

Ajunși în grija Moliei, am început să luăm aproape toate cinele la dughene de pe stradă. După bombardamente, Bigg’s Row rămăsese o stradă necirculată. Cu câțiva ani în urmă, la câtva timp după ce Rachel și cu mine fuseserăm expediați la bunici, în Suffolk, o bombă a cărei țintă fusese probabil podul Putney a căzut și a explodat pe High Street, la nici patru sute de metri de Ruvigny Gardens. Barul Black & White Milk și Cinderella Dance Club au fost distruse. Au murit aproape o sută de oameni. Era o noapte cu ceea ce bunica numea „luna bombardierului“ – luminile erau stinse în toate orașele și satele, însă luna lumina ca ziua întreaga zonă. Chiar și după ce ne-am întors în casa de pe Ruvigny Gardens, la sfârșitul războiului, pe multe din străzile cartierului nostru încă mai erau mormane de moloz, iar pe Bigg’s Row trei sau patru tarabe mobile vindeau mâncare adusă cu bicicleta din centru – tot ce rămânea nefolosit de la hotelurile din West End. Se zvonea că Molia avusese ceva de-a face cu transferul unei părți din acel surplus către cartierele de la sud de Tamisa.

Nici unul dintre noi nu mai mâncase până atunci de la o tarabă de pe stradă, dar asta a devenit mâncarea noastră de bază – tutorele nostru nu părea deloc interesat să gătească sau să i se gătească. Prefera, cum spunea el, „viața pe fugă“. Așa că stăteam aproape în fiecare seară împreună cu el lângă vreo cântăreață de operă sau vreun croitor ori tapițer din zonă, cu uneltele încă atârnate la cingătoare, în timp ce ei discutau știrile zilei și se contraziceau. Când ieșea din casă, Molia era mai plin de viață, iar ochii din dosul lentilelor ochelarilor săi înregistrau tot ce se întâmpla pe stradă. Bigg’s Row părea să fie adevărata lui casă, o scenă pe care arăta mult mai în elementul lui, în timp ce sora mea și cu mine ne simțeam niște intruși.

În ciuda sociabilității sale din timpul meselor în aer liber, Molia era în continuare foarte rezervat. Rar ne dezvăluia în vreun fel sentimentele sale. În afară de niște întrebări ciudate – mă tot întreba așa, într-o doară, despre galeria de artă de la școala mea și dacă nu pot să-i desenez planul încăperii –, ca și în cazul experiențelor lui din război, nu pomenea nimic despre treburile sale. Nu prea era în largul lui când trebuia să vorbească cu tinerii. „Ascultați aici…“ Ridica o clipă ochii din ziarul întins pe masa din sufragerie. „Domnul Rattigan a fost auzit spunând că le vice anglais nu e pederastia și nici flagelarea, ci incapacitatea englezilor de a-și exprima emoțiile.“

Noi credeam, ca toţi adolescenții foarte siguri pe opiniile lor, că era puțin probabil ca femeile să-l considere atrăgător. Sora mea a făcut o listă cu trăsăturile lui. Sprâncene drepte, negre și groase. O burtă mare, dar prietenoasă. O bârnă de nas. Pentru un bărbat atât de retras, căruia îi plăcea muzica clasică și plutea prin casă, practic fără zgomot, strănuta incredibil de zgomotos. Explozii de aer erau emise nu numai de chipul lui, ci parcă veneau din adâncurile acelei burți mari și prietenoase. După aceea urmau imediat alte trei sau patru strănuturi ce răbufneau sonor. Seara târziu se auzeau, perfect articulate, tocmai din camerele lui din pod, de parcă era un actor special pregătit să facă cea mai mică șoaptă de pe scenă să ajungă până în ultimul rând.

De cele mai multe ori seara stătea și răsfoia Country Life, uitându-se la fotografiile cu case impunătoare, și în tot timpul ăsta sorbea ceva ce părea a fi lapte dintr-un pahar albastru cât un degetar. Pentru cineva care vorbea atât de dezaprobator despre progresul capitalismului, Molia etala o curiozitate pătimașă față de aristocrație. Locul care îi stârnea cea mai mare curiozitate era Albany, unde se pătrundea printr-o curte interioară retrasă de lângă Piccadilly, și odată l-am auzit murmurând:

— Mi-ar plăcea să mă plimb pe acolo.

A fost unul din rarele momente când și-a exprimat dorințele infracționale.

De regulă dispărea de lângă noi la răsăritul soarelui și era plecat până pe înserat. În a doua zi de Crăciun, știind că nu am nimic de făcut, m-a luat cu el în Piccadilly Circus. La ora șapte dimineața pășeam deja împreună pe holul acoperit cu covoare groase al sălii de banchete de la Criterion, unde supraveghea activitatea zilnică a personalului, compus în cea mai mare parte din imigranți. Odată cu terminarea războiului, petrecerile păreau să fi luat avânt. Și, în jumătate de oră, Molia le repartizase deja tuturor diferitele sarcini – aspiratul holurilor, săpunitul și uscatul mochetelor de pe scări, lustruitul balustradelor, transportul celor vreo sută de fețe de masă folosite la spălătoria de la subsol. Și, în funcție de dimensiunile banchetului care urma să aibă loc în seara aceea – o recepție în onoarea unui nou membru al Camerei Lorzilor, o ceremonie de bar mitzvah, un bal al debutantelor sau ultima zi de naștere dinaintea morții vreunei văduve –, dirija mișcările personalului ca într-un film dat pe repede-înainte, până când uriașele săli de banchete goale ajungeau să conțină o sută de mese și șase sute de scaune pregătite pentru petrecere.

Uneori Molia trebuia să fie de față la evenimentele acelea de seară și stătea discret ca o molie la periferia întunecoasă a încăperilor aurite. Dar era limpede că prefera să meargă acolo dimineața devreme, când personalul pe care oaspeții nu aveau să-l vadă niciodată lucra ca într-o frescă în Salonul Mare, lung de aproape treizeci de metri, care vuia de aspiratoare uriașe, de bărbați urcați pe scări cu pămătufuri lungi de zece metri, cu care adunau pânzele de păianjen de pe candelabre, și de muncitori care lustruiau lemnul, ca să acopere mirosurile de seara trecută. Nimic nu putea fi mai diferit de birourile pustii ale tatei. Aici era mai degrabă ca o gară în care fiecare pasager avea un scop bine definit. Mă urcam pe scărița îngustă de metal ce ducea spre locul unde atârnau lămpile cu arc electric, așteptând să fie aprinse în orele de dans, și de acolo îi priveam pe toți, iar în mijlocul acelei mări de oameni silueta masivă a Moliei stătea la una din cele o sută de mese rotunde, înconjurată de haosul care îi făcea atâta plăcere, completând pontaje și știind perfect unde se găsește sau ar trebui să se găsească fiecare om în clădirea cu cinci etaje. Întreaga dimineața îi dirija pe cei care lustruiau argintăria sau decorau prăjiturile, pe cei care ungeau roțile cărucioarelor și ușile lifturilor, pe cei care curățau scamele și voma, pe cei care înlocuiau săpunul la fiecare chiuvetă sau pastilele de clor din fiecare pisoar, pe bărbații care spălau cu furtunul pavajul din fața intrării, dar și pe imigranții ce desenau pe torturi nume englezești pe care nu le mai scriseseră în viața lor, tăiau ceapă, despicau porci cu niște cuțite teribile sau pregăteau orice urma să fie comandat peste douăsprezece ore în salonul Ivor Novello sau în salonul Miguel Invernio.

Ne strecuram afară din clădire exact la ora trei după-amiaza și Molia dispărea, iar eu mă întorceam acasă singur. Uneori el revenea seara la Criterion ca să rezolve vreo urgență, dar ce făcea între ora trei după-amiază și momentul când se întorcea pe Ruvigny Gardens era imposibil de știut. Era un om care știa să iasă din orice situație. Mai existau oare și alte profesii în care se refugia confortabil, chiar dacă doar pentru o oră sau două? Vreo asociație de binefacere cât se poate de onorabilă sau vreuna anarhistă? Un ins pe care l-am cunoscut la un moment dat a sugerat că în două după-amiezi din săptămână lucra pentru Sindicatul Internațional și Radical al Croitorilor, Mașiniștilor și Călcătorilor Semiți. Dar poate că și asta era o invenție, la fel ca activitățile lui de paznic împotriva incendiilor din timpul războiului, alături de Miliția Civilă. Descoperiserăm între timp că acoperișul hotelului Grosvenor House nu fusese altceva decât cel mai favorabil loc pentru transmisiunile radio către trupele aliate din spatele frontului de pe continent. Acolo lucrase Molia pentru prima dată împreună cu mama. Cândva ne agățaserăm de aceste fragmente de povești cu ei doi în război, însă după plecarea mamei Molia a devenit mult mai retras și a ținut asemenea anecdote departe de noi.