L.N. Tolstoi, Voina i mir

© 2016 by Editura POLIROM, pentru prezenta traducere

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6130-5

ISBN PDF: 978-973-46-6131-2

ISBN print: 978-973-46-6120-6

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: Jan Chełmiński (1851-1925), Napoleon conducându-şi armata

Lucrare apărută cu acordul COPYRO – Societate de Gestiune Colectivă a Drepturilor de Autor

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

LEV NIKOLAEVICI TOLSTOI (1828-1910) este autorul unei opere în care individualul şi naţionalul capătă dimensiuni universale. Începând cu trilogia autobiografică scrisă în perioada 1852-1857 şi alcătuită din romanele Copilăria, Adolescenţa şi Tinereţea, sondarea „fluidităţii“ universului interior şi a temeiurilor morale ale omului a devenit principala temă a operelor sale. În nuvela Cazacii (1863), eroul, un tânăr aristocrat, redescoperă bucuria comunicării cu natura, viaţa firească şi integră a omului simplu. Capodopera Război şi pace (1863-1869) zugrăveşte viaţa întregii societăţi ruse în perioada războaielor napoleoniene; evenimentele istorice şi interesele personale, căile de autodefinire a personalităţii şi spontaneitatea vieţii populare sunt prezentate drept componente echivalente ale existenţei natural-istorice. La sfârşitul anilor 1870, scriitorul trece printr-o criză spirituală amplificată ulterior de ideea desăvârşirii morale şi a „simplificării“ (care a dat naştere doctrinei şi mişcării „tolstoismului“) şi întreprinde în operele sale o critică din ce în ce mai accentuată a instituţiilor birocratice, a statului, a bisericii (în 1901 a fost excomunicat din Biserica Ortodoxă Rusă), a civilizaţiei şi culturii, a întregului mod de viaţă specific „claselor cultivate“: romanul Învierea (1889-1899), nuvela Sonata Kreutzer, dramele Puterea întunericului (1887) şi Cadavrul viu (1900). De asemenea, interesul său se îndreaptă spre temele morţii, păcatului, căinţei şi renaşterii morale, în jurul cărora sunt construite nuvelele Moartea lui Ivan Ilici, Părintele Serghe şi Hagi-Murat. Din opera marelui scriitor, la Editura Polirom au apărut, unele în mai multe ediţii: Anna Karenina, Învierea, Sonata Kreutzer şi alte povestiri, Copilăria. Adolescenţa. Tinereţea, Povestiri din Sevastopol.

Volumul I

Partea întâi

I

— Eh bien, mon prince, Gênes et Lucques ne sont plus que des apanages, des moşii de la famille Buonaparte. Non, je vous préviens que si vous ne me dites pas que nous avons la guerre, si vous vous permettez encore de pallier toutes les infamies, toutes les atrocités de cet Antichrist (ma parole, j’y crois) – je ne vous connais plus, vous n’êtes plus mon ami, vous n’êtes plus robul meu credincios, comme vous dites.¹ Dar, mai întâi, bună seara, bună seara! Je vois que je vous fais peur.² Ia te rog loc şi să stăm puţin de vorbă.

Cu aceste cuvinte îl întâmpina în iulie 1805 bine-cunoscuta Anna Pavlovna Scherer, doamna de onoare şi confidenta împărătesei Maria Feodorovna, pe marele demnitar prinţul Vasili, sosit cel dintâi la serata pe care ea o dădea. Anna Pavlovna tuşea de câteva zile: avea gripă, după cum spunea ea („gripă“ era pe atunci un termen nou, folosit numai de puţină lume). În invitaţiile trimise de dimineaţă printr-un lacheu în livrea roşie scrisese pentru toţi, fără deosebire:

„Si vous n’avez rien de mieux à faire, M. le comte (sau mon prince), et si la perspective de passer la soirée chez une pauvre malade ne vous effraye pas trop, je serai charmée de vous voir chez moi entre 7 et 10 heures. Annette Scherer.“³

— Dieu, quelle virulente sortie!⁴ exclamă prinţul intrând, fără să pară câtuşi de puţin intimidat de o asemenea primire, cu o expresie senină pe obrazul lătăreţ, sigur de sine în strălucitoarea lui uniformă de curtean, cu fireturi, cu decoraţii pe piept, pantofi şi ciorapi de mătase.

Vorbea franceza aleasă în care bunicii noştri nu numai că se exprimau, dar în care şi gândeau, şi o rostea cu acele intonaţii molcome, cu nuanţe de condescendenţă, caracteristice oamenilor cu vază, îmbătrâniţi pe lângă Curte şi în înalta societate. Păşi spre Anna Pavlovna îi sărută mâna, îşi întinse chelia parfumată şi lucioasă ca să i-o sărute, apoi se aşeză tacticos pe canapea.

— Avant tout, dites-moi comment vous allez, chère amie?⁵ Linişteşte-mă, rosti el fără să-şi schimbe tonul, care, sub etichetă şi compasiune, ascundea indiferenţă şi chiar ironie.

— Cum poţi fi sănătos… când sufleteşte nu faci decât să te zbuciumi? E oare cu putinţă ca un om simţitor să rămână nepăsător în zilele noastre? zise Anna Pavlovna. Rămâi, sper, toată seara la mine, nu?

— Dar recepţia ambasadorului Angliei? Azi e miercuri! Trebuie să fac act de prezenţă, răspunse prinţul. Va trece fiică-mea pe-aici ca să mă ia.

— Credeam că recepţia de astăzi s-a amânat. Je vous avoue que toutes ces fêtes et tous ces feux d’artifice commencent à devenir insipides.⁶

— Dacă s-ar fi ştiut că doreşti, recepţia ar fi fost amânată, rosti prinţul ca un automat, spunând din obişnuinţă lucruri pe care nici măcar n-avea pretenţia să le creadă cineva.

— Ne me tourmentez pas. Eh bien, qu’a-t-on décidé par rapport à la dépeche de Novosilzoff? Vous savez tout.⁷

— Cum să-ţi spun? răspunse prinţul pe un ton rece şi plictisit. Qu’a-t-on décidé? On a décidé que Buonaparte a brûlé ses vaisseaux et je crois que nous sommes en train de brûler les nôtres.⁸

Prinţul Vasili vorbea totdeauna alene, cum rostesc actorii un rol dintr-o piesă învechită. Anna Pavlovna Sherer, dimpotrivă, în ciuda celor patruzeci de ani ai săi, era plină de vioiciune şi de elan.

De altfel, îşi datora faima ei în societate pasiunii cu care discuta întotdeauna; uneori trebuia să pară entuziastă chiar şi când nu era dispusă la asta, pentru a nu înşela aşteptările celor care o cunoşteau. Zâmbetul reţinut ce flutura necontenit pe faţa Annei Pavlovna, deşi nepotrivit cu trăsăturile ei de femeie trecută, arăta, întocmai ca la copiii răsfăţaţi, conştiinţa limpede a acestui cusur plin de farmec, de care ea nu voia, nu putea şi nici nu găsea cu cale să se dezbare.

În toiul acestei discuţii politice, Anna Pavlovna se înflăcără.

— Ah, nu-mi vorbi de Austria! Poate nu înţeleg eu nimic, dar Austria n-a dorit niciodată şi nu doreşte nici azi războiul. Ea ne trădează. Rusia, ea singură, trebuie să fie salvatoarea Europei! Binefăcătorul nostru cunoaşte înalta sa chemare şi-i va fi credincios. E singurul lucru în care cred! Bunului şi minunatului nostru suveran îi revine acest măreţ rol în lume; şi el e aşa de virtuos şi de mărinimos, încât Dumnezeu nu-l va părăsi şi-l va ajuta să-şi împlinească menirea de a strivi hidra revoluţiei, întruchipată de acest ucigaş şi scelerat, şi care în clipa de faţă e şi mai înspăimântătoare. Noi va trebui să răscumpărăm singuri sângele celui nevinovat. În cine, mă rog, ne putem pune nădejdea?… Anglia, cu spiritul ei negustoresc, nu va înţelege, şi, de altfel, nici nu e în stare să înţeleagă toată măreţia sufletească a împăratului Alexandru. Ea a refuzat să părăsească Malta. Vrea să găsească, caută un gând ascuns în acţiunile noastre. Ce i-au răspuns ei lui Novosilţov?… Nimic. N-au înţeles şi nu pot înţelege spiritul de abnegaţie al împăratului nostru, care nu vrea nimic pentru el însuşi şi vrea totul pentru binele omenirii. Şi ce-au făgăduit, mă rog? Nimic. Dar nici cât au făgăduit n-au să facă! Iar Prusia, ea a şi declarat că Bonaparte e de neînvins şi că Europa întreagă n-are nici o putere în faţa lui… Eu nu cred nici o vorbă din tot ce îndrugă Hardenberg, şi nici Haugwitz. Cette fameuse neutralité prussienne, ce n’est qu’un piège.⁹ Nu cred decât în Dumnezeu şi în destinul sublim al iubitului nostru împărat. El va salva Europa!…

Se opri deodată, şi pe chipul ei se ivi un zâmbet de ironie la adresa propriei sale înflăcărări.

— Sunt încredinţat, zise prinţul zâmbind, că, dacă în locul simpaticului nostru Wintzengerode ai fi fost trimisă dumneata, ai fi smuls consimţământul regelui prusac. Eşti atât de elocventă! Îmi dai un ceai?

— Numaidecât. À propos, adăugă ea, domolindu-se iarăşi, voi avea astăzi la mine doi oameni deosebit de interesanţi, le vicomte de Mortemart, il est allié aux Montmorency par les Rohans¹⁰, una dintre cele mai bune familii ale Franţei. Este unul dintre emigranţii de seamă, dintre cei autentici. Şi apoi, l’abbé Morio…, îl cunoşti? E un spirit profund. Ştii c-a fost primit de suveran?

— A! Voi fi foarte fericit să-l cunosc, zise prinţul. Dar spune-mi, adăugă el, ca şi cum şi-ar fi adus întâmplător aminte de un lucru fără nici o însemnătate, când de fapt întrebarea aceasta era principalul scop al vizitei sale, e adevărat că l’impératrice-mère doreşte numirea baronului Funke în postul de prim-secretar al ambasadei din Viena? C’est un pauvre sire, ce baron, à ce qu’il paraît.¹¹

Prinţul Vasili râvnea să-şi vadă fiul în postul acesta, în care alţii stăruiau, prin împărăteasa Maria Feodorovna, să-l numească pe baron.

Anna Pavlovna îşi ascunse ochii sub pleoapele lăsate-n jos în semn că nici ea, nici altcineva, oricine ar fi, nu în măsură să judece un lucru care îi convine sau îi e pe plac împărătesei.

— Monsieur le baron de Funke a été recommandé a l’impératrice-mère par sa soeur¹², atât îşi îngădui ea să răspundă, cu glas mohorât şi rece.

În clipa când rosti numele împărătesei, chipul Annei Pavlovna căpătă o expresie de sincer şi adânc devotament şi respect, îmbinat cu o tristeţe care i se citea pe faţă de fiecare dată când aducea vorba despre înalta ei protectoare. Mai spuse că Maiestatea Sa a binevoit să arate beaucoup d’estime¹³ baronului Funke şi din nou privirea i se învălui într-un nour de tristeţe.

Prinţul tăcu nepăsător. Anna Pavlovna, cu prezenţa de spirit şi cu îndemânarea ei de femeie şi de curteană, care-i erau caracteristice, vrând să-l şi înţepe puţin pe prinţ pentru cutezanţa de a fi vorbit astfel pe seama unei persoane recomandate împărătesei şi, în acelaşi timp, să-l şi consoleze, schimbă vorba:

— Mais, à propos de votre famille¹⁴, zise ea. Ştii că fiica dumitale, de când a început să iasă în lume, fait les délices de tout le monde. On la trouve belle comme le jour.¹⁵

Prinţul se înclină în semn de respect şi recunoştinţă.

— Adeseori mă gândesc, continuă Anna Pavlovna după o clipă de tăcere, apropiindu-se cu scaunul de prinţ şi zâmbindu-i cu prietenie, ca şi cum prin asta ar fi vrut să arate că discuţia cu subiect politic şi monden era încheiată şi că puteau trece la chestiuni familiale, mă gândesc cât de nedrept e împărţit câteodată norocul în viaţă. De ce ţi-a dăruit soarta doi copii atât de buni (nu vorbesc de Anatol, fiul dumitale cel mic, pe care nu-l iubesc, hotărî ea, fără drept de apel, ridicând din sprâncene), doi copii atât de adorabili? Iar dumneata, la drept vorbind, îi preţuieşti mai puţin decât oricine şi de aceea nici nu eşti vrednic de ei!

Şi pe chip îi apăru nelipsitul zâmbet entuziast.

— Que voulez-vous? Lavater aurait dit que je n’ai pas la bosse de la paternité¹⁶, spuse prinţul.

— Lasă gluma! Aveam de gând să stau de vorbă cu dumneata cu toată seriozitatea. Ştii, sunt nemulţumită de fiul dumitale cel mic. Între noi fie spus (faţa ei luă din nou o expresie de întristare), s-a vorbit despre dânsul la Maiestatea Sa şi ai fost compătimit…

Prinţul Vasili nu răspunse, dar ea aştepta tăcută, privindu-l cu înţeles. El se posomorî.

— Ce pot să fac? vorbi el în cele din urmă. Ştii doar, am făcut pentru educaţia lor tot ce poate face un tată, dar amândoi au ieşit des imbéciles. Ippolit, la urma urmei, e un prost liniştit, iar Anatol un prost neastâmpărat. Asta-i toată deosebirea, zise el şi zâmbi mai afectat şi mai nefiresc ca de obicei, din care pricină zbârciturile adâncite din jurul gurii îi dădură o expresie antipatică, neaşteptată, de vulgaritate.

— Mă întreb de ce le mai dă Dumnezeu copii unor oameni ca dumneata?… Dacă n-ai fi tată, n-aş avea nimic să-ţi reproşez, zise Anna Pavlovna ridicându-şi privirea, dusă pe gânduri.

— Je suis votre rob credincios, et à vous seule je puis l’avouer¹⁷. Copiii mei, ce sont les entraves de mon existence¹⁸. Asta o fi crucea mea. Aşa socot eu. Que voulez-vous? ¹⁹ şi tăcu, arătându-şi printr-un gest resemnarea în faţa cruzimii destinului.

Anna Pavlovna tot pe gânduri stătea.

— Nu ţi-ai zis niciodată că trebuie să-ţi însori fiul rătăcit, pe Anatol al dumitale? Se spune, urmă ea, că fetele bătrâne ont la manie des mariages²⁰. Eu nu-mi simt încă această slăbiciune, dar am în vedere o petite personne²¹, care e tare nefericită lângă tatăl ei, une parente à nous, une princesse²² Bolkonskaia.

Prinţul Vasili nu spuse nici un cuvânt, dar cu puterea de pătrundere rapidă a oamenilor de lume, arătă printr-o simplă mişcare a capului că a luat cunoştinţă de aceste lămuriri.

— Nu ştii poate că acest Anatol mă costă patruzeci de mii de ruble pe an? zise el, neputând pesemne să-şi stăpânească şuvoiul gândurilor amare. Şi, după o tăcere:

— Ce are să se întâmple peste cinci ani dacă lucrurile vor merge tot aşa? Voilà l’avantage d’être père!²³ E bogată prinţesa dumitale?

— Tatăl ei e straşnic de bogat şi grozav de zgârcit. Trăieşte la ţară. Ştii, faimosul prinţ Bolkonski, pus în retragere încă de pe timpul domniei răposatului împărat şi poreclit „regele Prusiei“. Foarte deştept om, dar plin de ciudăţenii şi cu un caracter nesuferit. La pauvre petite est malheureuse comme les pierres²⁴. Are şi un frate, cel care s-a însurat nu demult cu Lise Meinen; e aghiotantul lui Kutuzov. Vine şi el astă-seară aici.

— Ecoutez, chère Annette²⁵, spuse prinţul Vasili, apucând deodată mâna celei cu care vorbea şi trăgându-i-o în jos fără nici un rost. Arrangez-moi cette affaire et je suis votre, cel mai credincios rob, à tout jamais²⁶ („rop“, comme mon vătaf m’écrit des²⁷ dări de seamă: r-ô-p, cu p). Fata e de familie bună şi e bogată. Asta-i tot ce-mi trebuie!

Şi cu mişcările libere, familiare şi graţioase, care-i erau caracteristice, luă mâna doamnei de onoare, i-o sărută, i-o scutură uşor şi apoi se răsturnă pe speteaza jilţului, privind în altă parte.

— Attendez, spuse Anna Pavlovna chibzuind. Chiar în astă-seară am să vorbesc cu Lise (la femme du jeune Bolkonski)²⁸. S-ar putea să şi punem lucrul la cale! Ce sera dans votre famille que je ferai mon apprentissage de vieille fille.²⁹

II

Salonul Annei Pavlovna începuse încetul cu încetul să se umple. Venise toată protipendada Petersburgului; erau oameni diferiţi ca vârstă şi caracter, dar asemănători prin mediul social în care trăiau. Veni şi fiica prinţului Vasili, frumoasa Hélène, grăbită să-şi ia tatăl la recepţia ambasadorului. Era în rochie de bal şi purta cifra imperială; îşi făcu intrarea şi tânăra cunoscută drept la femme la plus séduisante de Petersbourg³⁰, mica prinţesă Bolkonskaia, căsătorită abia de iarna trecută, care, din cauza sarcinii, nu mai ieşea acum în marea societate, dar tot mai lua parte la unele serate în cerc restrâns. Veni şi prinţul Ippolit, fiul prinţului Vasili, împreună cu Mortemart, pe care îl prezentă celor de faţă; nu lipsea nici abatele Morio, nici mulţi alţii.

— „N-aţi văzut-o încă“, sau „N-aţi cunoscut-o pe ma tante³¹?“ repeta Anna Pavlovna de fiecare dată, întâmpinându-şi invitaţii nou-sosiţi, şi-i conducea cu multă gravitate în faţa unei bătrânele gătite cu funde înfoiate, care-şi făcuse apariţia dintr-o odaie alăturată de îndată ce începuseră să se adune oaspeţii; le rostea numele, plimbându-şi grăbită privirea de la musafir la ma tante, şi apoi se depărta.

Toţi oaspeţii îndeplineau ritualul ploconirii în faţa acestei mătuşi necunoscute care nu interesa pe nimeni şi nu era nimănui de vreun folos. Anna Pavlovna urmărea cu nostalgică şi solemnă participare aceste temenele, dându-le aprobarea ei tacită. Ma tante repeta fiecăruia tot aceleaşi şi aceleaşi formule despre sănătatea lor, despre sănătatea ei şi despre sănătatea Maiestăţii Sale împărăteasa, care în seara aceea era, slavă Domnului, mai satisfăcătoare. Toţi acei care se apropiau de ea nu trădau, din politeţe, nici o grabă, dar încercau un plăcut sentiment de uşurare, ca după împlinirea unei grele obligaţii, atunci când se depărtau de bătrânică, pentru ca pe urmă toată seara să nu se mai întoarcă nici măcar o dată la ea.

Tânăra prinţesă Bolkonskaia venise cu lucrul de mână, pus într-un săculeţ de catifea brodat cu un fir de aur. Delicioasa ei buză de sus, uşor umbrită de un pufuleţ brun, era cam scurtă, aşa că-i lăsa dinţii descoperiţi, ceea ce o făcea cu atât mai drăgălaşă când se ridica şi mai ales când se ţuguia, pentru a se lăsa pe buza de jos. Aşa cum se întâmplă întotdeauna cu femeile încântătoare, acest mic cusur – buza prea scurtă şi gura întredeschisă – părea a fi farmecul deosebit al frumuseţii ei. Era pentru fiecare o plăcere să privească această viitoare mamă drăgălaşă, plină de viaţă şi de sănătate, care-şi purta cu atâta graţie sarcina. Bătrânilor, ca şi tinerilor blazaţi şi morocănoşi, li se părea că încep a se molipsi de farmecul ei de îndată ce se apropiau de dânsa şi schimbau câteva vorbe cu ea. Oricine-i vorbea şi vedea, la fiecare cuvânt ce-i adresa, zâmbetul ei luminos şi dinţii albi strălucitori mereu descoperiţi îşi închipuia că în seara aceea fusese deosebit de amabil. Şi fiecare, la rândul lui, credea acelaşi lucru.

Legănându-se, mica prinţesă ocoli cu paşi mărunţi şi repezi masa, cu săculeţul de lucru în mână şi, potrivindu-şi cu voioşie rochia, se aşeză pe canapea, în preajma samovarului de argint, ca şi cum tot ce făcea ea n-ar fi fost decât o partie de plaisir³² pentru ea şi pentru toţi cei în mijlocul cărora se afla.

— J’ai apporté mon ouvrage³³, spuse ea, dezlegându-şi săculeţul şi adresându-se tuturor deodată.

— Vezi, Annette, ne me jouez pas un mauvais tour, se adresă ea stăpânei casei. Vous m’avez écrit que c’était une toute petite soirée; voyez comme je suis attifée³⁴.

Şi-şi desfăcu braţele ca să-şi arate rochia elegantă gri cu dantelă, încinsă ceva mai jos de sâni cu o panglică lată.

— Soyez tranquille, Lise, vous serez toujours la plus jolie³⁵, îi răspunse Anna Pavlovna.

— Vous savez, mon mari m’abandonne, continuă ea pe acelaşi ton, adresându-se unui general, il va se faire tuer. Dites-moi, pourquoi cette vilaine guerre?³⁶ îl întrebă ea pe prinţul Vasili şi, fără să mai aştepte răspuns, se întoarse spre fiica acestuia, frumoasa Hélène.

— Quelle délicieuse personne, que cette petite princesse!³⁷ îi spuse prinţul Vasili încet Annei Pavlovna.

Curând după mica prinţesă îşi făcu intrarea un tânăr spătos şi gras, cu părul tuns scurt şi cu ochelari. Purta pantaloni de culoare deschisă după moda vremii, jobou înalt şi frac de culoare cafenie. Tânărul acesta voinic era fiul nelegitim al faimosului demnitar de pe vremea împărătesei Ecaterina, contele Bezuhov, care era acum pe moarte la Moscova. N-avea încă nici o funcţie; de-abia se întorsese din străinătate, unde fusese la studii, şi apărea pentru prima oară în societate. Anna Pavlovna îl salută cu acea înclinare a capului cu care avea obiceiul să salute persoanele mai mărunte în rang care-i veneau în casă. Dar, în pofida acestui salut dintre cele mai puţin condescendente, la vederea lui Pierre, pe chipul Annei Pavlovna se zugrăvi o nelinişte amestecată cu teamă, aşa cum se întâmplă la vederea unui lucru ieşit din măsura cuvenită şi cu totul nelalocul său. Deşi Pierre era ceva mai voinic decât toţi ceilalţi bărbaţi dintre oaspeţii ei, pricina acestei temeri nu putea fi decât privirea lui inteligentă şi timidă în acelaşi timp, scrutătoare şi dreaptă, care-l deosebea de toţi cei aflaţi în acest salon.

— C’est bien aimable à vous, monsieur Pierre, d’être venu voir une pauvre malade³⁸, i se adresă Anna Pavlovna, schimbând priviri speriate cu mătuşa ei către care îl conducea.

Pierre îngăimă ceva neînţeles şi continuă să caute pe cineva cu privirea. Zâmbi bucuros, înseninat, salutând-o pe mica prinţesă ca pe o cunoştinţă apropiată şi păşi înspre bătrâna mătuşă. Teama Annei Pavlovna nu fusese cu totul lipsită de temei, căci Pierre, fără să dea ascultare până la capăt discursului mătuşichii despre sănătatea Maiestăţii Sale, o părăsi. Anna Pavlovna, înspăimântată, îl opri cu vorbele:

— Nu l-ai cunoscut pe abatele Morio? Foarte interesant om…

— Da, am auzit vorbindu-se de planul lui pentru statornicirea păcii eterne; e foarte interesant, dar e greu de ştiut dacă e realizabil.

— Credeţi? făcu Anna Pavlovna, doar ca să spună ceva şi să se poată întoarce din nou la îndatoririle ei de amfitrioană; cu aceasta, Pierre săvârşise o a doua nepoliteţe.

Înainte, plecase fără să dea ascultare vorbelor bătrânei lui interlocutoare; acum imobiliza gazda, căreia obligaţiile îi dictau să plece de lângă dânsul. Cu capul în piept şi depărtându-şi picioarele lungi, începuse să-i argumenteze Annei Pavlovna de ce socotea el că planul abatelui nu era decât o himeră.

— Discutăm noi asta mai pe urmă, se scuză cu un surâs Anna Pavlovna.

Şi, descotorosindu-se astfel de acest tânăr care nu ştia să se poarte în lume, se întoarse la îndatoririle ei de amfitrioană şi începu din nou să-şi ascută auzul şi să se uite în toate părţile, gata în orice clipă să intervină acolo unde conversaţia lâncezea. Aşa cum patronul unui atelier de torcătorie, după ce şi-a împărţit lucrătorii pe la locurile lor, se plimbă prin atelier şi, de îndată ce bagă de seamă că vreun fus nu mai merge sau aude vreun zgomot neobişnuit, un scârţâit ciudat ori un sfârâit prea puternic, dă fuga şi-i încetineşte învârtirea sau caută să-i imprime o mişcare normală, tot aşa şi Anna Pavlovna, plimbându-se prin salonul ei, se alătura când unui grup care nu mai găsea ce să discute, când altuia, unde convorbirea era prea însufleţită şi, doar printr-un cuvânt sau printr-o uşoară deplasare de persoane, regla dibaci mersul, măsurat după cuviinţă, al complicatei maşinării a conversaţiilor. Dar şi în vâltoarea acestor griji tot i se mai putea citi pe chip o teamă grozavă faţă de purtarea lui Pierre. Îl urmări cu priviri îngrijorate când îl văzu că se duce să asculte ce se vorbeşte în grupul din jurul lui Mortemart şi că se îndreaptă apoi spre un alt grup, în mijlocul căruia perora abatele. Pentru Pierre, care-şi făcuse educaţia în străinătate, serata Annei Pavlovna era prima la care avea prilej să ia parte în Rusia. Ştia că se află întrunită aici toată elita intelectuală a Petersburgului şi ochii îi fugeau de colo-colo, ca unui copil care intră într-un magazin de jucării. Îi era mereu teamă să nu-i scape cumva discuţiile pline de duh pe care le-ar fi putut auzi. Observa siguranţa de sine şi aerele de distincţie de pe figurile celor adunaţi aici şi se tot aştepta să audă ceva deosebit de inteligent. În cele din urmă se apropie de Morio; discuţia din grupul abatelui i se părea plină de interes şi se opri, aşteptând prilejul să-şi spună şi el părerile, aşa cum le place de obicei tinerilor.

III

Serata Annei Pavlovna era în toi. Zgomotul fuselor se auzea din toate părţile uniform şi continuu. Afară de ma tante, lângă care nu mai rămăsese decât o doamnă în vârstă, cu faţa trasă şi plânsă, oarecum străină de această strălucită adunare, societatea se împărţise în trei grupuri. Punctul central al unui grup, alcătuit mai mult din bărbaţi, era abatele; altul, al tinerilor, se formase în jurul frumoasei prinţese Hélène, fiica prinţului Vasili, şi al drăgălaşei şi rumeioarei prinţese Bolkonskaia, puţin cam prea durdulie pentru vârsta ei; în al treilea tronau Mortemart şi Anna Pavlovna.

Vicontele era un tânăr plăcut la vedere, cu trăsături şi mişcări estompate, vădit pătruns de însemnătatea şi faima persoanei sale, însă, ca un om bine crescut ce era, lăsând cu modestie societatea în care se găsea să se bucure de prezenţa lui. Anna Pavlovna, se vedea cât de colo, îl servea oaspeţilor ei ca pe o mâncare rară. Aşa cum un bun maître d’hôtel îţi prezintă ca pe un lucru cu totul deosebit şi frumos halca de carne de vacă pe care nici n-ai fi vrut s-o atingi dacă ai fi văzut-o într-o bucătărie murdară, tot aşa Anna Pavlovna le servise în seara aceea musafirilor ei mai întâi pe viconte, şi după aceea pe abate, ca pe cine ştie ce rarităţi nemaiîntâlnite. În cercul lui Mortemart se vorbea acum despre asasinarea ducelui d’Enghien. Vicontele susţinea că ducele d’Enghien căzuse victimă propriei sale mărinimii şi că existaseră pricini cu totul neobişnuite ca să-l aducă pe Bonaparte la turbare.

— Ah, voyons! Contez-nous cela, vicomte³⁹, zise Anna Pavlovna, simţind cu bucurie cum expresia aceasta: contez-nous cela, vicomte, suna întrucâtva à la Louis XV.

Vicontele se înclină în semn de supunere şi zâmbi curtenitor. Anna Pavlovna îi puse să facă cerc în jurul vicontelui şi îi rugă pe toţi să asculte ce avea să povestească.

— Le vicomte a été personnellement connu de monseigneur⁴⁰, îi şopti unuia dintre ei Anna Pavlovna. Le vicomte est un parfait conteur⁴¹, mai strecură ea altcuiva. Comme on voit l’homme de la bonne compagnie⁴², spuse ea unui al treilea; şi, astfel, vicontele fu prezentat societăţii în lumina cea mai prielnică şi mai frumoasă ce-şi putea dori, ca un rosbif pe un taler încălzit şi presărat pe deasupra cu verdeţuri.

Vicontele se şi pregătea să-şi înceapă povestirea şi surâse subtil.

— Vino şi dumneata aici, chère Hélène, îi spuse Anna Pavlovna frumoasei prinţese, care se afla prin preajmă, formând centrul unui alt grup.

Prinţesa Hélène zâmbea; se ridică, având întipărit pe obraz acelaşi zâmbet – al femeii ce se ştie desăvârşit de frumoasă –, zâmbetul pe care şi-l păstrase de când intrase în salon. Foşnindu-şi uşor mătasea rochiei albe, de bal, cu o garnitură în chip de frunze de iederă şi de muşchi verde, şi făcând să-i iasă în evidenţă strălucirea umerilor albi, a pletelor lucitoare şi a briliantelor pe care le purta, păşi dreaptă prin mijlocul bărbaţilor care-i făceau loc şi, cu toate că nu se uita la nimeni, surâdea necontenit tuturor; apoi, ca şi cum ar fi acordat tuturora cu mărinimie dreptul de a se bucura de frumuseţea staturii ei învoalte şi a umerilor ei rotunzi, de farmecul sânilor şi al spatelui său, după moda timpului foarte dezgolite, ca şi cum ar fi adus cu ea toată strălucirea balului, se apropie de Anna Pavlovna. Hélène era atât de frumoasă, încât nu numai că nu era în ea umbră de cochetărie, ci, dimpotrivă, parcă s-ar fi ruşinat de frumuseţea ei care îi uluia şi îi stăpânea pe toţi cei dimprejur. S-ar fi părut – mai mult – că ea dorea chiar să micşoreze efectul frumuseţii ei, dar nu izbutea.

— Quelle belle personne! exclamau toţi când o vedeau.

Vicontele, ca surprins de ceva neobişnuit, strânse din umeri şi-şi plecă ochii în jos când ea se aşeză dinainte-i şi-l lumină şi pe el cu nelipsitul ei zâmbet.

— Madame, je crains pour mes moyens devant un pareil auditoire⁴³, zise el, înclinându-se cu un surâs.

Prinţesa îşi sprijini de tăblia unei măsuţe braţul plin, dezgolit şi nu găsi cu cale să spună ceva. Zâmbea, în aşteptare. Tot timpul cât ţinu povestirea stătu dreaptă, privind rând pe rând când la braţul ei frumos şi plin, uşor lăsat pe masă, când la şi mai frumosul ei piept, pe rotunjimea căruia îşi potrivea mereu colierul de briliante. Îşi îndrepta mereu cutele rochiei, iar când povestirea o impresiona mai mult, se uita la Anna Pavlovna şi chipul ei lua întocmai expresia care se citea pe chipul doamnei de onoare, ca să se liniştească apoi din nou, în strălucirea unui zâmbet. Pe urmele prinţesei Hélène venise aici, de la masa de ceai, şi micuţa prinţesă Liza.

— Attendez-moi, je vais prendre mon ouvrage⁴⁴, rosti ea. Apoi, adresându-se prinţului Ippolit: Voyons, à quoi pensez-vous? Apportez-moi mon ridicule.⁴⁵

Zâmbind şi vorbind cu toţi deodată, prinţesa stârnise brusc o mişcare generală şi, aşezându-se pe canapea, se cuibărise veselă, cum e mai comod.

— Acum mă simt bine, spuse ea şi, rugându-l pe viconte să povestească, începu să lucreze de zor.

Prinţul Ippolit, care îi adusese săculeţul de lucru, îşi împinse apoi fotoliul mai aproape de ea şi se aşeză alături.

În pofida neobişnuitei lui asemănări cu frumoasa-i soră, le charmant Hippolyte era de o urâţenie uimitoare. Trăsăturile chipului său erau aceleaşi ca ale surorii sale, dar, pe când întreaga ei făptură era mereu luminată de un zâmbet tineresc, plin de bucuria vieţii, de mulţumire de sine şi de frumuseţea neobişnuită, clasică, a corpului ei, chipul lui, dimpotrivă, era întunecat de un aer tâmp şi exprima o blazare îngâmfată, iar trupul îi era deşirat şi fără vlagă. Ochii, nasul, gura, toate se strângeau parcă într-o singură strâmbătură, nelămurită, de plictiseală, iar mâinile şi picioarele lui luau întotdeauna poziţii nefireşti.

— Ce n’est pas une histoire de revenants?⁴⁶ întrebă el, aşezându-se alături de prinţesă şi ducându-şi grăbit la ochi lornionul, ca şi cum fără de acest instrument n-ar fi putut începe să vorbească.

— Mais non, mon cher⁴⁷, zise povestitorul, strângând din umeri cu mirare.

— C’est que je déteste les histoires de revenants⁴⁸, spuse prinţul Ippolit cu o intonaţie din care se vedea bine că abia după ce rostise aceste vorbe îşi dăduse seama de înţelesul lor.

După siguranţa de sine cu care vorbise, nimeni nu ştia dacă spusese ceva deosebit de inteligent sau o curată gogomănie. Purta un frac verde-închis, pantaloni de culoarea cuisse de nymphe effrayée⁴⁹, după cum spunea chiar el, ciorapi lungi şi pantofi cu cataramă.

Le vicomte povesti cu mult farmec o anecdotă care făcuse pe atunci înconjurul saloanelor, că, anume, ducele d’Enghien ar fi avut obiceiul să vină în taină la Paris pentru a se întâlni cu mademoiselle George, că odată s-ar fi întâmplat să dea la ea acasă de Bonaparte, care se bucura şi el de favorurile renumitei actriţe, şi că, dând cu ochii de duce, Napoleon ar fi căzut într-unul dintre acele leşinuri de care era cuprins adeseori şi s-ar fi aflat deci în mâinile ducelui, prilej de care ducele însă nu profitase, iar, mai târziu, Bonaparte s-ar fi răzbunat tocmai pentru mărinimia aceasta şi ar fi pus la cale omorârea ducelui.

Felul său de a povesti era încântător şi plin de interes – mai ales când ajunse acolo unde rivalii se recunosc deodată unul pe altul – şi doamnele, după cât părea, erau foarte mişcate.

— Charmant, spuse Anna Pavlovna, uitându-se întrebător la mica prinţesă.

— Charmant, şopti mica prinţesă, înfigându-şi acul în lucrul de mână, voind parcă să arate prin aceasta că povestirea îi stârnise într-atâta interesul, încât o împiedica să continue lucrul.

Vicontele aprecie acest omagiu mut şi, surâzându-i recunoscător, îşi urmă povestirea. În acest timp însă Anna Pavlovna, tot uitându-se la Pierre, tânărul care o neliniştea mai mult, observă că acesta vorbea cam însufleţit şi tare cu abatele şi se grăbi spre locul unde se ivise primejdia, cu gândul să intervină. Într-adevăr, Pierre izbutise să lege cu abatele o discuţie asupra problemei echilibrului politic, iar abatele, cucerit, se vede, de înflăcărarea naivă a tânărului, îşi desfăşura în faţa lui ideile sale favorite. Şi unul, şi celălalt ascultau cu prea multă naturaleţe şi vorbeau cu prea multă însufleţire, şi acest lucru nu-i era pe plac Annei Pavlovna.

— Întrebi de mijloace? Mijloacele sunt: echilibrul european şi le droit des gens⁵⁰, spuse abatele. Ar fi de ajuns ca o împărăţie puternică, cum este Rusia, a cărei barbarie o trâmbiţează toţi, să se pună dezinteresat în fruntea unei coaliţii având drept scop echilibrul european, şi pacea ar fi salvată!

— Dar cum vreţi dumneavoastră să găsiţi formula unui asemenea echilibru? îşi începuse Pierre argumentarea, când iată că se apropie Anna Pavlovna şi, aruncându-i o privire severă tânărului, îl întrebă pe italian cum suportă clima Rusiei.

Faţa italianului îşi schimbă brusc expresia şi luă un aer respingător, de ipocrizie mieroasă, obişnuită la el, se vede, ori de câte ori vorbea femeilor.

— Sunt atât de încântat de strălucirea spiritului şi de cultura societăţii în care am avut fericirea să fiu primit, şi mă refer mai cu seamă la societatea femeilor, încât n-am avut încă vreme să mă mai gândesc şi la climă, spuse el.

Nemaislăbindu-i din ochi nici pe abate, nici pe Pierre, Anna Pavlovna, ca să-i poată supraveghea mai lesne, îi trase pe amândoi spre grupul comun.

Între timp se ivise în salon o figură nouă. Această figură nouă era tânărul prinţ Andrei Bolkonski, soţul micii prinţese Liza. Prinţul Bolkonski era un tânăr nu prea înalt şi foarte frumos, cu trăsături bine conturate şi severe. Totul în fiinţa lui, începând cu privirea, obosită şi plictisită, şi până la pasul liniştit şi măsurat, prezenta cel mai izbitor contrast cu făptura micii şi vioaiei sale soţii. Se vedea bine că toţi cei din salon nu numai că-i erau prea bine cunoscuţi, dar îl şi plictiseau până-ntr-atât, încât nici să se uite la dânşii ori să-i asculte vorbind nu mai era în stare decât cu greu. Dintre toate aceste chipuri ce-i erau de nesuferit, chipul drăgălaşei sale soţii, pe cât se părea, îl plictisea cel mai tare. Cu o grimasă care-i schimonosea obrazul frumos, el îşi întoarse faţa de la ea. Sărută mâna Annei Pavlovna şi, uitându-se printre gene, îmbrăţişă cu privirea întreaga adunare.

— Vous vous enrôlez pour la guerre, mon prince?⁵¹ întrebă Anna Pavlovna.

— Le général Koutouzoff, spuse Bolkonski, apăsând pe ultima silabă, zoff, aşa cum fac francezii, à bien voulu de moi pour aide-de-camp…⁵²

— Et Lise, votre femme?

— Va pleca la ţară.

— Cum de vă lasă inima să ne lipsiţi de fermecătoarea dumneavoastră soţie?

— André, i se adresă soţia lui, cu aceeaşi cochetărie cu care se adresa şi celorlalţi, nu ştii ce istorie ne-a povestit vicontele despre mademoiselle George şi Bonaparte!

Prinţul îşi încruntă sprâncenele şi îşi întoarse capul. Pierre, care din clipa intrării prinţului Bolkonski nu-şi mai luase de la el privirea prietenoasă şi plină de bucurie, se apropie şi-l prinse de braţ. Fără să se întoarcă, prinţul Andrei îşi strâmbă din nou obrazul într-o grimasă de nemulţumire şi dojană pentru acela care-l apuca aşa de braţ, dar, dând cu ochii de chipul zâmbitor al lui Pierre, îi răspunse printr-un surâs neaşteptat de blând şi de prietenos.

— Ia te uită!… Iată-te şi pe tine păşind în înalta societate! îi spuse el.

— Ştiam că ai să fii şi dumneata aici, răspunse Pierre. Vin astă-seară la masă la dumneata, adăugă el încet, ca să nu-l stingherească cumva pe vicontele care-şi continua povestirea. Se poate?

— Nu, nu se poate, spuse prinţul Andrei râzând, şi-i strânse mâna spre a-i da lui Pierre să înţeleagă că nici nu trebuie să mai întrebe.

Voi să mai spună ceva, dar în aceeaşi clipă se ridicară prinţul Vasili şi fiica lui, iar bărbaţii se sculară şi ei în picioare ca să le facă loc să treacă.

— Pe mine vă rog să mă iertaţi, scumpul meu viconte, spuse prinţul Vasili franţuzului, trăgându-l îndatoritor de mânecă în jos, spre a-l împiedica să se ridice de pe scaun. Această nesuferită recepţie a ambasadorului pe mine mă lipseşte de o plăcere, iar pe dumneavoastră vă întrerupe. Îmi pare foarte rău că trebuie să părăsesc încântătoarea dumneavoastră serată, se adresă el Annei Pavlovna.

Fiica lui, prinţesa Hélène, ţinându-şi graţios faldurile rochiei de bal, îşi făcu drum printre scaune, iar zâmbetul strălucea şi mai luminos pe frumosul ei chip. Pierre se uita cu ochi plini de admiraţie, aproape speriaţi, la această frumuseţe, când ea-i trecu pe dinainte.

— E foarte frumoasă! spuse prinţul Andrei.

— Foarte! răspunse Pierre.

În tăcere, prinţul Vasili îl luă pe Pierre de braţ şi i se adresă Annei Pavlovna:

— Domesticeşte-mi ursul acesta, spuse el. Uite-l, de o lună de zile stă la mine şi de-abia azi îl văd ieşind în lume pentru întâia dată. Nimic nu e mai necesar unui tânăr decât societatea femeilor inteligente.

IV

Anna Pavlovna zâmbi şi făgădui să se ocupe de Pierre, despre care ştia că se înrudeşte după tată cu prinţul Vasili. Doamna în vârstă, care stătuse până atunci cu ma tante, se ridică grăbită şi-l ajunse pe prinţul Vasili în vestibul. De pe faţa ei dispăruse interesul prefăcut de până atunci. Blândă şi plânsă, figura ei nu mai exprima decât îngrijorare şi teamă.

— Un moment, Alteţă! N-ai nimic să-mi spui cu privire la Boris al meu? (Pronunţă numele Boris, cu accent pe o.) Nu mai pot zăbovi în Petersburg. Spune-mi, te rog, ce veşti pot duce bietului meu băiat?

Neluând în seamă faptul că prinţul Vasili o asculta în silă şi într-un chip aproape nepoliticos, dând chiar semne de nerăbdare, doamna în vârstă îi zâmbea blând şi mişcător şi, ca să nu plece, îl apucă de mână.

— E de-ajuns să spui o vorbă suveranului şi va fi mutat numaidecât în gardă, se rugă ea.

— Te rog să crezi că fac tot ce-mi stă în putere, prinţesă, răspunse prinţul Vasili, dar îmi vine greu să-l rog pe suveran; eu te-aş sfătui să i te adresezi lui Rumianţev prin prinţul Goliţîn; ar fi mai nimerit!

Doamna în vârstă purta numele de prinţesa Drubeţkaia, numele uneia dintre cele mai bune familii ale Rusiei, dar era săracă, ieşise demult din înalta societate şi-şi pierduse vechile relaţii. Venise acum să ceară mutarea unicului ei fiu în garda imperială. Numai pentru a se putea vedea cu prinţul Vasili se invitase singură şi venise la serata Annei Pavlovna; numai pentru asta ascultase povestea vicontelui. Cuvintele prinţului o speriaseră. Faţa ei, frumoasă odinioară, căpătă o expresie de mânie, care însă nu dură decât câteva clipe. Ea zâmbi din nou şi strânse şi mai tare mâna prinţului Vasili.

— Ascultă-mă, Alteţă, rosti ea, eu nu te-am rugat niciodată nimic şi nici nu te voi mai ruga vreodată; niciodată nu ţi-am amintit de prietenia pe care tatăl meu ţi-a arătat-o. Dar acum, pentru numele lui Dumnezeu, fă asta pentru fiul meu şi vei fi salvatorul nostru, se grăbi ea să adauge. Nu, te rog nu te supăra, făgăduieşte-mi! L-am rugat pe Goliţîn, dar m-a refuzat. Soyez le bon enfant que vous avez été⁵³, spuse ea, străduindu-se să zâmbească, în timp ce ochii i se umplură de lacrimi.

— Papà, întârziem! spuse, întorcându-şi frumosul cap pe umerii ei de statuie antică, prinţesa Hélène care aştepta la uşă.

Dar în lumea mare, influenţa este un capital pe care trebuie să ştii să-l păstrezi, ca să nu-l iroseşti. Prinţul Vasili ştia aceasta şi, cum înţelegea că dacă ar fi intervenit pentru toţi cei care veneau să-l roage ar ajunge curând să nu mai poată cere nimic pentru el însuşi, se folosea rareori de influenţa lui. În cazul prinţesei Drubeţkaia, el simţi totuşi, după înnoirea rugăminţii ei, ceva ca o mustrare de conştiinţă. Îi adusese aminte un lucru adevărat: primii lui paşi în carieră şi-i datora tatălui ei. În afară de aceasta, băgase de seamă după purtările ei că era una dintre acele femei, şi mai ales dintre acele mame care, odată ce şi-au pus în gând ceva, nu se lasă până nu izbutesc; iar dacă nu izbutesc, sunt gata să recurgă în fiecare zi, în fiecare ceas, la stăruinţe şi chiar la scene. Această ultimă consideraţie îl înduplecă.

— Chère Anna Mihailovna, spuse el cu obişnuita-i familiaritate şi plictiseală în glas, pentru mine, ceea ce mă rogi e aproape cu neputinţă de îndeplinit, dar, ca să-ţi arăt cât de mult ţin la dumneata şi cât respect memoria răposatului dumitale tată, voi face imposibilul: fiul dumitale va fi transferat în gardă, ai cuvântul meu! Dă mâna! Eşti mulţumită?

— Scumpul meu, eşti un binefăcător! Nu m-am îndoit niciodată de dumneata; ştiam eu cât eşti de bun!

Prinţul dădu să plece.

— Mai stai încă puţin; două cuvinte numai. Une fois passé aux gardes…⁵⁴ Ea ezită. Eşti în termeni buni cu Mihail Ilarionovici Kutuzov; recomandă-i-l pe Boris ca aghiotant. Atunci aş fi liniştită şi atunci ai fi chiar…

Prinţul Vasili zâmbi.

— Asta nu pot promite. Dumneata nu ştii cât e de asaltat Kutuzov, de când a fost numit comandant suprem. Mi-a spus chiar el că toate cucoanele din Moscova s-au înţeles să-i dea lui odraslele drept aghiotanţi.

— Nu, promite-mi, altfel nu te las, scumpul meu binefăcător.

— Papà, repetă cu acelaşi ton frumoasa fată, întârziem!

— Ei, au revoir, iartă-mă. Vezi? Mă cheamă.

— Atunci, mâine îi vorbeşti suveranului?

— Negreşit; cât despre Kutuzov, nu promit nimic.

— Nu, nu se poate, făgăduieşte-mi, Basile! spuse Anna Mihailovna în urma lui, cu un surâs de tânără cochetă, care, de bună seamă, îi fusese cândva firesc, dar care acum nu se mai potrivea deloc cu faţa ei ofilită.

Îşi uitase, se vede, vârsta şi folosea acum, din obişnuinţă, armele femeieşti de odinioară. Dar, de îndată ce prinţul ieşi, faţa ei îşi recăpătă expresia rece, studiată, pe care o avusese mai înainte. Se întoarse la grupul în care vicontele continua să povestească şi se prefăcu iarăşi că ascultă, aşteptând momentul potrivit ca să plece, de vreme ce scopul şi-l atinsese.

— Ei, cum găsiţi această ultimă comedie du sacre de Milan? întrebă Anna Pavlovna. Et la nouvelle comédie des peuples de Gênes et de Lucques, qui viennent présenter leurs voeux à M. Buonaparte. M. Buonaparte, assis sur un trône et exauçant les voeux des nations! Adorable! Non, mais c’est à en devenir folle! On dirait que le monde entier a perdu la tête.⁵⁵

Prinţul Andrei zâmbi ironic, privind drept în ochii Annei Pavlovna.

— „Dieu me la donne, gare à qui la touche“, spuse el (cuvintele lui Bonaparte din clipa încoronării). On dit qu’il a été très beau en prononçant ces paroles⁵⁶, adăugă el, şi de data aceasta repetă aceleaşi cuvinte în italieneşte: „Dio me la dona, guai a chi la tocca“.

— J’espère enfin, urmă Anna Pavlovna, que ça a été la goutte d’eau qui fera déborder le verre. Les souverains ne peuvent plus supporter cet homme, qui menace tout.⁵⁷

— Les souverains? Je ne parle pas de la Russie, spuse vicontele curtenitor şi urmă deznădăjduit: les souverains, madame! Qu’ont-ils fait pour Louis XVI, pour la reine, pour Madame Elisabeth? Rien, continuă el cu însufleţire. Et croyez-moi, ils subissent la punition pour leur trahison de la cause des Bourbons. Les souverains? Ils envoient des ambassadeurs complimenter l’usurpateur.⁵⁸

Şi-şi schimbă iar poziţia pe scaun, oftând dispreţuitor. Prinţul Ippolit, care până atunci îl măsurase îndelung pe viconte prin lornion, se întoarse deodată spre mica prinţesă, îi ceru un ac şi începu să-i arate, desenând cu acul pe masă, blazonul familiei Condé. Îi tălmăcea acest blazon cu un aer atât de important, ca şi cum prinţesa l-ar fi rugat să i-l deseneze.

— Bâton de gueules, engrêlé de gueules d’azur, maison Condé⁵⁹, o lămuri el.

Prinţesa, surâzătoare, asculta.

— Dacă cumva Bonaparte rămâne încă un an pe tronul Franţei, reluă vicontele firul convorbirii, cu aerul omului care nu ascultă spusele altora şi, în chestiuni cunoscute de el, mai bine decât de oricine, îşi urmează numai şirul gândurilor, atunci lucrurile vor ajunge mult prea departe. Prin intrigi, violenţe, deportări şi execuţii, societatea franceză – şi înţeleg prin asta buna societate – va fi nimicită pentru totdeauna şi atunci…

El strânse din umeri şi-şi desfăcu larg braţele. Pierre ar fi voit să spună şi el ceva: discuţia îl interesa şi pe el; dar Anna Pavlovna, care-l escorta ca o santinelă, îi tăie vorba:

— Împăratul Alexandru, spuse ea cu gravitatea cu care vorbea ori de câte ori pomenea de familia imperială, a declarat că va da francezilor putinţa de a-şi alege singuri forma de guvernământ. Şi eu cred că nu poate fi nici o îndoială că întreaga naţiune, odată eliberată de sub jugul acestui uzurpator, se va arunca în braţele regelui legitim, adăugă Anna Pavlovna, încercând să fie amabilă cu emigrantul regalist francez.

— E îndoielnic, spuse prinţul Andrei. Monsieur le vicomte consideră, absolut pe bună dreptate, că lucrurile au fost împinse cu mult prea departe. Eu socotesc că va fi greu să se mai revină la vechea stare de lucruri.

— După câte am auzit, se amestecă Pierre în discuţie, înroşindu-se tot, aproape întreaga nobilime a şi trecut de partea lui Bonaparte.

— Asta o spun bonapartiştii, zise vicontele, fără să se uite la Pierre. Astăzi e greu să cunoşti opinia publică din Franţa.

— Buonaparte l’a dit, rosti Andrei cu un zâmbet ironic. (Se vedea că vicontele nu-i era pe plac şi că, deşi nici nu se uita la dânsul, lui îi era adresată animozitatea din vorbele sale.) „Je leur ai montré le chemin de la gloire“, îşi urmă el gândul după o scurtă tăcere, repetând iarăşi cuvintele lui Napoleon, „ils n’en ont pas voulu; je leur ai ouvert mes antichambres, ils se sont précipités en foule“… Je ne sais pas à quel point il a eu le droit de le dire.⁶⁰

— Aucun⁶¹, ripostă vicontele. După asasinarea ducelui, până şi cei mai părtinitori dintre oameni au încetat de a mai vedea în el un erou. Si même ça a été un héros pour certaines gens, zise vicontele, adresându-se Annei Pavlovna, depuis l’assassinat du duc il y a un martyr de plus dans le ciel, un héros de moins sur la terre.⁶²

Nici nu avuseseră timpul Anna Pavlovna şi ceilalţi să arate printr-un zâmbet că preţuiau aceste cuvinte ale vicontelui, şi Pierre se amestecă din nou în discuţie, iar Anna Pavlovna, cu toate că presimţise că avea să rostească iar ceva ce nu se cuvenea, nu-l mai putu împiedica.

— Executarea ducelui d’Enghien, spuse Pierre, a fost o necesitate de stat; şi eu văd chiar un act de generozitate în faptul că Napoleon n-a pregetat să ia asupra sa răspunderea întreagă a acestei fapte.

— Dieu! Mon Dieu! şopti înspăimântată Anna Pavlovna.

— Comment, M. Pierre, vous trouvez que l’assassinat est grandeur d’âme?⁶³ vorbi mica prinţesă, zâmbind şi trăgându-şi lucrul spre ea.

— Ah! Oh! se auziră câteva voci.

— Capital!⁶⁴ exclamă prinţul Ippolit în englezeşte, lovindu-se cu palma peste genunchi.

Vicontele ridică doar din umeri.

Pierre măsură solemn toată societatea, privind pe deasupra ochelarilor.

— Am motive să vorbesc aşa, continuă el cu înverşunare, pentru că Burbonii au fugit din faţa revoluţiei, lăsând poporul pradă anarhiei; numai Napoleon a ştiut să înţeleagă revoluţia, s-o biruiască, şi, de aceea, pentru binele obştesc, el nu putea să se oprească în faţa vieţii unui singur om.

— Nu doriţi să treceţi la masa cealaltă? interveni Anna Pavlovna.

Dar Pierre, fără să-i răspundă, îşi continuă discursul.

— Nu, rosti el cu însufleţire crescândă, Napoleon este mare, fiindcă el s-a ridicat deasupra revoluţiei, fiindcă el i-a înăbuşit abuzurile, păstrând tot ceea ce era bun în ea, şi egalitatea cetăţenilor, şi libertatea cuvântului, şi a presei, şi numai de aceea a dobândit puterea!

— Da, nimic de zis, dacă el, luând puterea, nu s-ar fi folosit de ea pentru asasinat, ci ar fi trecut-o regelui legitim, spuse vicontele; atunci şi eu l-aş fi socotit un om cu adevărat mare.

— Asta n-ar fi putut-o face! Poporul i-a dat lui puterea tocmai pentru ca să-l scape de Burboni şi fiindcă vedea în el un titan! Revoluţia a fost un fapt măreţ, continuă monsieur Pierre, dându-şi pe faţă prin această frază îndrăzneaţă toată tinereţea lui clocotitoare şi dorinţa de a-şi face cunoscute cât mai curând ideile.

— Revoluţia şi regicidul sunt fapte măreţe? După aceea… dar nu voiţi să treceţi la masa cealaltă? repetă Anna Pavlovna.

— Contrat social⁶⁵, surâse blând vicontele.

— Eu nu vorbesc de regicid. Eu vorbesc de idee!

— Da, ideea jafului, a omorului şi a regicidului, întrerupse iarăşi o voce ironică.

— Acestea au fost excese, bineînţeles, dar nu în ele stă adevărata însemnătate a revoluţiei; însemnătatea ei stă în drepturile omului, în emanciparea de prejudecăţi, în egalitatea cetăţenilor. Şi toate aceste idei Napoleon le-a păstrat neştirbite.

— Libertatea şi egalitatea, spuse cu dispreţ vicontele, ca şi cum s-ar fi hotărât în sfârşit, în mod serios, să-i arate acestui tinerel toată prostia spuselor lui, ele nu sunt decât vorbe răsunătoare care s-au compromis demult. Cui nu-i place libertatea şi egalitatea? Însuşi Mântuitorul ne-a propovăduit libertatea şi egalitatea. Oare după revoluţie oamenii au devenit mai fericiţi? Dimpotrivă. Noi voiam libertatea, iar Bonaparte a sugrumat-o.

Prinţul Andrei se uita, cu un zâmbet pe buze, când la Pierre, când la viconte, când la gazdă. În primul moment, după izbucnirea lui Pierre, Anna Pavlovna, cu tot tactul ei modern, se înspăimântase; dar când văzu că, neluând în seamă ieşirea lui Pierre şi cuvintele lui profanatoare, vicontele nu-şi pierduse cumpătul, şi când îşi dădu seama că atenţia nu mai putea fi abătută de la vorbele acestea, ea îşi adună puterile şi, alăturându-se vicontelui, tăbărî pe orator:

— Mais, mon cher monsieur Pierre, spuse ea, cum justifici dumneata pe un om mare, care a fost în stare să execute fără judecată şi fără vină un duce sau, în sfârşit, măcar şi un om de rând?

— Iar eu aş întreba, zise vicontele, cum justifică monsieur evenimentele din 18 Brumar? Nu sunt ele o înşelătorie? C’est un escamotage, qui ne ressemble nullement à la manière d’agir d’un grand homme.⁶⁶

— Dar prizonierii din Africa, pe care i-a ucis? întrebă mica prinţesă. Ce îngrozitor! şi strânse din umeri.

— C’est un roturier, vous aurez beau dire⁶⁷, intră în vorbă prinţul Ippolit.

Monsieur Pierre nu ştia cui să răspundă mai întâi; se uită la toţi pe rând şi zâmbi. Zâmbetul la el n-avea însă aceeaşi semnificaţie ca la ceilalţi oameni; nu era o simplă trecere de la gravitate la veselie. La el, dimpotrivă, atunci când se ivea zâmbetul, faţa lui, pierzându-şi deodată expresia serioasă şi oarecum ursuză pe care o avusese, apărea cu desăvârşire o alta: copilăroasă, blândă, prostuţă chiar, şi având aerul că cere iertare.

Pentru viconte, care-l vedea atunci întâia dată, deveni limpede că acest iacobin e departe de a fi la fel de cumplit cum îi erau cuvintele. Tăcuseră cu toţii.

— Cum vreţi să vă răspundă la toţi deodată? zise prinţul Andrei. Şi, afară de asta, între acţiunile unui bărbat de stat trebuie să deosebim acţiunile omului de onoare, acelea ale comandantului de oşti şi acelea ale împăratului. Mie aşa mi se pare.

— Da, da, se-nţelege, încuviinţă Pierre, bucuros că îi venise cineva în ajutor.

— E cu neputinţă să nu recunoaştem, continuă prinţul Andrei, că Napoleon, ca om, e mare la podul de la Arcole sau în lazaretul din Iaffa unde dă mâna cu ciumaţii, dar… dar mai sunt şi alte fapte, care cu greu îi pot fi justificate.

Prinţul Andrei, care era vădit că dorise să atenueze lipsa de abilitate din vorbele lui Pierre, se ridică să plece şi făcu un semn soţiei sale.

În clipa aceea, prinţul Ippolit se ridică deodată în picioare şi, făcând semn cu mâinile, îi opri pe toţi şi stărui să mai şadă puţin, spunându-le:

— Ah! aujourd’hui on m’a raconté une anecdote moscovite, charmante: il faut que je vous en régale. Vous m’excusez, vicomte, il faut que je raconte en russe. Autrement on ne sentira pas le sel de l’histoire.⁶⁸

Şi prinţul Ippolit începu să vorbească ruseşte, în jargonul în care vorbesc francezii care n-au stat mai mult de un an în Rusia. Cu atâta însufleţire şi atât de insistent ceruse prinţul Ippolit să-i fie ascultată povestirea, încât toată lumea rămase pe loc.

— La Moscou este o cucoană, une dame. Şi ea este foarte sgârcit. La ea trebuie doi valets de pied⁶⁹ pentru cupeu. Dar să fie statur foarte înalt. Acest era gustul ei. Şi la ea fost une femme de chambre şi mai înalt de statur. Ea zise…

Aci prinţul stătu să se gândească: se vedea cu câtă trudă îşi chibzuia cuvintele.

— Ea zise… da, ea zise: „Fetiţo (à la femme de chambre), îmbracă livrea şi mergi cu mine cu cupeu faire des visites“.

Aci prinţul Ippolit pufni în râs şi râse cu hohote, luând-o cu mult înaintea ascultătorilor săi, ceea ce făcu o impresie cu totul în defavoarea povestitorului. Totuşi, mulţi zâmbiră, şi printre aceştia erau şi doamna în vârstă, şi Anna Pavlovna.

— Ea a plecat. Dar brusc început mare vânt, fetiţa pierdut pălăria, şi părul lung despletit…

Aici nu se mai putu stăpâni şi izbucni deodată într-un râs sacadat, adăugând printre hohote:

— Şi toată lumea aflat…

Cu asta se sfârşea anecdota. Deşi ar fi fost greu de înţeles pentru ce o povestise, şi mai ales pentru ce trebuise neapărat să o povestească pe ruseşte, totuşi Anna Pavlovna şi ceilalţi apreciară iscusinţa omului de lume, a prinţului Ippolit, care făcuse astfel să se încheie atât de plăcut izbucnirea nelalocul ei şi cu totul lipsită de tact a lui monsieur Pierre. Discuţia care urmă după anecdotă se risipi în mărunţişuri fără însemnătate, în nimicuri în legătură cu balul viitor sau cu acela care avusese loc, ori în legătură cu spectacolele şi cu întrebarea: când şi unde se vor vedea fiecare unul cu altul.

V

Mulţumind Annei Pavlovna pentru această charmante soirée, invitaţii începură să se retragă.

Pierre se purtă stângaci. Înalt, gras, spătos, cu mâinile mari şi roşii, el nu se pricepea nici să intre într-un salon şi mai puţin încă să iasă, adică să spună şi el ceva plăcut înainte de plecare. Pe lângă aceasta, mai era şi distrat. La plecare, în locul pălăriei luă tricornul cu panaş al unui general şi-l ţinu în mână, trăgând mereu de pompon, până când generalul se văzu nevoit să i-l ceară. Dar toată această purtare distrată şi toată nepriceperea lui de a-şi face intrarea şi de a conversa într-un salon erau compensate de bunătatea, de simplitatea şi de modestia lui.

Anna Pavlovna se întoarse către el, îi făcu semn cu capul şi, arătându-i cu creştinească blândeţe că-i iertase izbucnirea de adineauri, îi spuse:

— Nădăjduiesc să te mai văd, dar nădăjduiesc de asemenea că-ţi vei schimba părerile, dragul meu monsieur Pierre.

Când o auzi vorbindu-i astfel, el nu-i răspunse nimic; se înclină doar şi-şi mai arătă încă o dată zâmbetul bun, care nu voia să spună decât atât: „Părerile ca părerile, dar vedeţi ce băiat bun şi de treabă sunt!“. Şi cu toţii, chiar şi Anna Pavlovna, simţiră fără să vrea acest lucru.

Prinţul Andrei ieşise în vestibul şi, lăsându-şi umerii în voia valetului care-i punea pelerina în spinare, asculta cu indiferenţă flecăreala soţiei lui cu prinţul Ippolit, care ieşise şi el în antreu, gata de plecare. Acesta sta în faţa drăgălaşei prinţese însărcinate şi o privea stăruitor, prin lornion.

— Du-te, Annette, să nu răceşti, spuse mica prinţesă, despărţindu-se de Anna Pavlovna. C’est arête⁷⁰, adăugă ea încet.

Anna Pavlovna izbutise tocmai să pună la cale împreună cu Liza căsătoria dintre Anatol şi cumnata micii prinţese.

— Mă bizui pe dumneata, scumpă prietenă, spuse Anna Pavlovna tot în şoaptă, întâi scrie-i ei şi spune-mi apoi comment le père envisagera la chose. Au revoir⁷¹, şi ieşi din vestibul.

Prinţul Ippolit se apropie de mica prinţesă şi, aplecându-se mult spre ea, începu să-i spună ceva pe şoptite.

Doi valeţi, unul al prinţesei, celălalt al lui, unul ţinând un şal, celălalt un pardesiu, aşteptau sfârşitul discuţiei, şi le ascultau franţuzeasca pe care n-o pricepeau, având aerul că înţeleg, numai că nu vor să arate. Prinţesa, ca întotdeauna, vorbea zâmbind şi asculta râzând.

— Sunt foarte bucuros că nu m-am dus la ambasador, spuse prinţul Ippolit, curată plictiseală!… A fost o seară minunată. Nu-i aşa? Minunată!

— Se spune că balul va fi splendid, zise prinţesa, ridicându-şi puţin buza umbrită de puf. Toate femeile frumoase din societatea bună vor fi acolo.

— Nu toate, de vreme ce nu vei fi şi dumneata acolo; nu toate, spuse prinţul Ippolit, râzând încântat şi, luând şalul din mâna valetului pe care numai cât nu-l îmbrânci, începu să-l potrivească pe umerii prinţesei. Şi, din neîndemânare sau făcând anume (nimeni n-ar fi putut spune), el lăsă să-i zăbovească mâinile cam prea mult pe umerii ei, chiar după ce şalul era gata aşezat, dând impresia că o îmbrăţişează.

Cu multă graţie şi zâmbind întruna, ea se desprinse, se întoarse şi-şi privi soţul. Prinţul Andrei stătea cu ochii închişi: văzându-l aşa, l-ai fi crezut obosit şi somnoros.

— Eşti gata? o întrebă el, ocolindu-i privirile.

Prinţul Ippolit îşi trase grăbit pe mâneci pardesiul care, la dânsul, aşa cum cerea ultima modă, atârna până mai jos de călcâie şi, împiedicându-se în el, dădu fuga la scară pe urma prinţesei, pe care valetul o ajuta să se urce în cupeu.

— Princesse, au revoir, strigă el, încurcându-se în limbă tot aşa cum se încurca în picioare.

Ferindu-şi rochia, prinţesa intră în întunericul cupeului; bărbatul ei îşi potrivea sabia la şold; prinţul Ippolit, sub motiv că vrea să le ajute, îi încurca pe toţi.

— Daţi-mi voie, stimate domn, i se adresă sec şi neprietenos, în ruseşte, prinţul Andrei, pe care prinţul Ippolit îl împiedica să treacă.

— Te aştept, Pierre, răsună, prietenoasă şi blândă de data aceasta, aceeaşi voce, a prinţului Andrei.

Vizitiul trase de hăţuri şi cupeul se urni huruind. Prinţul Ippolit râdea sacadat, stând pe scară şi aşteptând să vină vicontele, căruia îi promisese să-l conducă acasă.

— Eh bien, mon cher, votre petite princesse est trés bien, trés bien, spuse vicontele, luând loc în cupeu lângă Ippolit. Mais trés bien, şi-şi sărută vârfurile degetelor. Et tout-à-fait française.

Ippolit râse pe înfundate.

— Et savez-vous que vous êtes terrible avec votre petit air innocent? continuă vicontele. Je plains le pauvre mari, ce petit officier qui se donne des airs de prince régnant.⁷²

Ippolit pufni din nou şi spuse printre hohotele de râs:

— Et vous disiez, que les dames russes ne valaient pas les dames françaises. Il faut savoir s’y prendre.⁷³

Sosit puţin înaintea gazdei, Pierre, ca prieten al casei, intrase în cabinetul prinţului Andrei şi se trântise pe divan. Luase dintr-un raft prima carte care-i venise la îndemână (erau comentariile lui Caesar) şi, proptit în coate, începuse, deschizând-o la întâmplare, s-o citească de pe la mijloc.

— Ce ţi-a venit să te porţi aşa cu mademoiselle Scherer? Să ştii că acum are să se îmbolnăvească de-a binelea, rosti, intrând în cabinet, prinţul Andrei, frecându-şi mâinile albe şi mici.

Pierre se răsuci cu tot corpul, făcând să trosnească arcurile divanului sub el, îşi întoarse faţa jovială spre prinţul Andrei, îi zâmbi şi-i făcu un semn cu mâna.

— Nu, fără glumă, abatele ăsta e un om foarte interesant, numai că înţelege lucrurile oarecum altfel… După mine, pacea eternă este posibilă, dar… nu ştiu cum să-ţi explic asta… dar nu printr-un echilibru politic.

Pe prinţul Andrei nu-l interesau, se vede, problemele acestea abstracte.

— Nu se poate, mon cher, să spui oriunde tot ce-ţi trece prin cap. Ei, ai luat în sfârşit o hotărâre? Intri în cavaleria de gardă sau preferi diplomaţia? întrebă prinţul Andrei după o scurtă tăcere.

Pierre se ridică, aşezându-se cu picioarele strânse sub el.

— Închipuieşte-ţi că tot nu ştiu încă! Nici una, nici alta nu-s pe placul meu.

— Dar, în fine, trebuie să te hotărăşti pentru ceva! Tatăl tău aşteaptă.

Pierre fusese trimis încă de la vârsta de zece ani în străinătate, însoţit de preceptor, un abate, şi rămăsese acolo până la douăzeci de ani. Când se înapoie la Moscova, tatăl său îl concedie pe abate şi îi spuse tânărului: „Acuma, du-te şi tu la Petersburg, ia aminte la ce vezi şi alege. Eu sunt de acord cu orice alegi. Iată scrisoarea către prinţul Vasili, iată bani. Scrie-mi despre toate şi te voi ajuta în toate“. Trecuseră trei luni de când Pierre îşi tot alegea o carieră şi nu făcea nimic. Despre această alegere îi vorbea acum prinţul Andrei. Pierre îşi frecă uşor fruntea.

— Să ştii că trebuie să fie mason, spuse el, tot cu gândul la abatele pe care-l întâlnise la serată.

— Toate astea-s prostii, îl întrerupse prinţul Andrei din nou. Să vorbim mai bine despre ceea ce te interesează. Ai fost la regimentul de gardă-călare?

— Nu, n-am fost, dar iată ce mi-a trecut prin cap şi voiam să-ţi spun şi dumitale. Suntem în plin război împotriva lui Napoleon. Dacă ar fi vorba de un război pentru libertate, aş fi înţeles şi m-aş fi dus cel dintâi să mă înrolez în armată; dar să ajuţi Anglia şi Austria împotriva celui mai mare om din lume… asta nu se cade…

Prinţul Andrei nu putu decât să ridice din umeri la vorbele copilăreşti ale lui Pierre. Voia să-i dea să-nţeleagă că la asemenea prostii nici nu încape răspuns; şi, într-adevăr, la această întrebare naivă cu greu ar fi putut găsi cineva alt răspuns decât ceea ce i se păru prinţului Andrei nimerit să spună:

— Dacă toţi ar lupta numai după convingerile lor, atunci n-ar mai fi război, zise el.

— Minunat ar fi! zise Pierre.

Prinţul Andrei zâmbi.

— Se prea poate să fie minunat, dar asta nu se va întâmpla niciodată…

— Uite, dumneata de pildă, pentru ce pleci în război? întrebă Pierre.

— Pentru ce? Nici eu nu ştiu! Aşa trebuie. Şi în afară de asta eu plec… şi se opri… eu plec pentru că viaţa asta, pe care o duc aici, viaţa asta nu e pentru mine!

VI

Din odaia alăturată se auzi foşnetul unei rochii. Prinţul Andrei tresări, ca şi cum s-ar fi dezmeticit, şi faţa lui căpătă aceeaşi expresie pe care o avusese în salonul Annei Pavlovna. Pierre îşi dădu jos picioarele de pe divan. Prinţesa intră. Avusese timpul să-şi pună altă rochie, de casă, dar tot atât de elegantă şi de proaspătă. Prinţul Andrei se ridică, oferindu-i, politicos, fotoliul.

— Pentru ce, mă gândesc adesea, începu ea în franţuzeşte ca totdeauna, în timp ce se aşeza grăbită şi cu grijă în fotoliu, pentru ce nu s-a măritat Annette? Cât sunteţi de nătângi, messieurs, că nu v-aţi însurat nici unul cu ea! Vă rog să mă iertaţi, dar nu vă pricepeţi defel la femei. Şi dumneata, arţăgos mai eşti, monsieur Pierre!

— Mă cert şi cu soţul dumneavoastră mereu; nu înţeleg pentru ce vrea să plece în război, spuse Pierre, adresându-se prinţesei fără urmă de jenă (destul de firească în relaţiile dintre un bărbat tânăr şi o femeie, la fel de tânără).

Prinţesa avu o tresărire. De bună seamă, cuvintele lui Pierre îi scormoniseră rana.

— Sigur, şi eu îi spun acelaşi lucru! răspunse ea. Nu înţeleg, hotărât, nu sunt în stare să înţeleg pentru ce bărbaţii nu pot trăi fără război? Pentru ce noi, femeile, nu cerem nimic şi n-avem nevoie de nimic? Iată, fii arbitrul nostru. Îi tot spun mereu: aici e aghiotantul unchiului meu, are cea mai strălucită situaţie. Toţi îl cunosc şi-l preţuiesc. Nu mai departe decât zilele acestea, în casa Apraxinilor, am auzit cu urechile mele cum întreba o doamnă: „C’est ça le fameux prince André?“. Ma parole d’honneur! Râse. Aşa e primit în toate părţile! Ar putea foarte uşor să ajungă şi aghiotant imperial. Ştii, împăratul i-a vorbit foarte binevoitor. Am discutat şi cu Annette: lucrul acesta s-ar putea aranja foarte uşor. Dumneata ce crezi?

Pierre se uită la prinţul Andrei şi, băgând de seamă că discuţia aceasta nu era pe placul prietenului său, nu răspunse nimic.

— Când plecaţi? întrebă el.

— Ah! ne me parlez pas de ce départ, ne m’en parlez pas. Je ne veux pas en entendre parler⁷⁴, rosti prinţesa, cu tonul acela capricios şi cochet pe care-l avusese în discuţia din salon cu Ippolit şi care se vedea bine că nu se potrivea deloc aici, în cercul acesta de familie, din care Pierre părea că face parte. Astăzi, când m-am gândit că va trebui să mă lipsesc o vreme de aceste relaţii care-mi sunt dragi… Şi pe urmă, ştii, André? Şi-şi privi cu înţeles bărbatul: J’ai peur, j’ai peur! şopti ea, înfiorându-se.

Prinţul Andrei se uită la ea ca şi cum ar fi fost surprins că, în afară de el şi de Pierre, s-ar mai afla cineva în cameră; totuşi, cu o politeţă rece, i se adresă soţiei sale:

— De ce ţi-e frică, Liza? Nu pot înţelege de ce ţi-e frică! zise el.

— Ce egoişti sunt bărbaţii! Toţi, toţi sunt egoişti! Pentru o toană, un capriciu al lui, Dumnezeu ştie pentru ce, mă părăseşte, mă înmormântează la ţară!

— Cu tatăl meu şi cu sora mea, nu uita, spuse liniştit prinţul Andrei.

— Sunt ca şi singură fără prietenii mei… Şi-ai vrea să nu-mi fie frică!

Tonul ei era acum mânios; buza i se ridicase, nemaidând feţei o expresie veselă, ci o înfăţişare de sălbăticiune, de veveriţă. Ea tăcea acum, ca şi cum ar fi găsit nepotrivit să vorbească de sarcină în faţa lui Pierre, când de fapt tocmai asta o frământa cel mai mult.

— Totuşi n-am înţeles de quoi vous avez peur, rosti prinţul Andrei răspicat, fără să-şi ia privirea de la soţia lui.

Prinţesa se înroşi toată şi făcu un gest disperat cu mâna.

— Non, André, je dis que vous avez tellement, tellement changé…⁷⁵

— Doctorul te-a sfătuit să te culci devreme, zise prinţul Andrei. Ar fi bine să te duci la culcare.

Prinţesa nu răspunse şi deodată buza ei mică, umbrită de un pufuleţ, începu să-i tremure. Prinţul Andrei se ridică, strânse din umeri şi începu să măsoare odaia cu pasul.

Pierre se uita prin ochelari, mirat şi naiv, când la el, când la prinţesă, şi schiţă o mişcare, ca şi cum ar fi vrut să se ridice şi el, dar se răzgândi încă o dată.

— Ce-mi pasă că monsieur Pierre e aici! izbucni mica prinţesă, şi obrazul frumos i se schimonosi  deodată a plâns. De mult voiam să te întreb, André: de ce te-ai schimbat aşa de mult faţă de mine? Ce ţi-am făcut? Pleci la război; n-ai milă de mine! Pentru ce?

— Lise! Numai atât zise prinţul Andrei, dar în cuvântul acesta era şi rugăminte, şi ameninţare şi, mai ales, siguranţa că se va căi ea singură de ce-i spusese; totuşi prinţesa continuă, pripindu-se:

— Te porţi cu mine de parc-aş fi o bolnavă, sau un copil. Crezi că eu nu văd? Aşa erai acum câteva luni?

— Lise, te rog să încetezi, spuse prinţul Andrei şi mai semnificativ.

Pierre, din ce în ce mai tulburat pe măsură ce înainta discuţia, se ridică şi se apropie de prinţesă. Se vedea că nu putea suporta vederea lacrimilor şi era cât pe-aci să-l apuce şi pe el plânsul.

— Liniştiţi-vă, prinţesă. Vi s-a părut aşa, fiindcă, vă încredinţez, mi s-a întâmplat chiar mie să mă întreb… de ce… pentru ce… Nu, iertaţi-mă, un străin e de prisos… Nu se poate, liniştiţi-vă… Pe mine să mă iertaţi…

Prinţul Andrei îl opri, apucându-l de mână.

— Nu se poate, rămâi, Pierre! Prinţesa, care e atât de bună, nu va voi să mă lipsească de plăcerea de a petrece o seară cu tine.

— Numai la dânsul se gândeşte! zise prinţesa, nemaiputându-şi reţine lacrimile.

— Lise, rosti sec prinţul Andrei, ridicând în aşa fel tonul, încât să arate că era la capătul răbdării.

Deodată aerul de veveriţă înfuriată de pe chipul frumos al prinţesei făcu loc unei fermecătoare expresii de teamă, ce nu putea trezi decât compătimire; ea îşi privi bărbatul pe sub sprâncene, cu ochii ei minunaţi, şi pe chipul ei se aşternu acea expresie de sfială şi supunere a câinelui care se ştie vinovat şi dă repede, dar timid, din coada lăsată în jos.

— Mon Dieu! Mon Dieu! exclamă prinţesa şi, potrivindu-şi cu o mână cutele rochiei, se apropie de soţul ei şi-l sărută pe frunte.

— Bonsoir, Lise, spuse prinţul Andrei ridicându-se şi, respectuos, ca unei persoane străine, îi sărută mâna.

Cei doi prieteni rămaseră tăcuţi. Nici unul, nici celălalt nu deschidea discuţia. Pierre se uita la prinţul Andrei; prinţul Andrei îşi freca uşor fruntea cu mâna lui mică.

— Haidem să cinăm, spuse el cu un oftat, ridicându-se şi îndreptându-se spre uşă.

Intrară într-o sufragerie elegantă, bogat mobilată. Totul, de la şervete până la argintărie, porţelanuri şi cristaluri, purta pecetea aceea deosebită a lucrurilor noi, caracteristică gospodăriilor de tineri căsătoriţi. Cina era în toi când prinţul Andrei se sprijini cu coatele de masă şi, ca un om care demult are ceva pe suflet şi se hotărăşte brusc să se destăinuie, într-o stare de iritare nervoasă în care Pierre nu-şi văzuse până atunci niciodată prietenul, începu să vorbească:

— Niciodată, niciodată să nu te însori, dragă prietene; ţine minte sfatul meu: nu te însura până când nu-ţi vei fi spus că ai făcut tot ce ai putut, până când nu vei fi încetat să iubeşti femeia pe care ţi-ai ales-o, până când nu o vei fi cunoscut bine; altfel vei greşi amarnic şi fără putinţă de îndreptare. Însoară-te la bătrâneţe, când nu mai eşti bun de nimic… Altfel se prăpădeşte tot ce este în tine bun şi înălţător. Se iroseşte totul în nimicuri. Da, da, da! Nu te uita la mine cu atâta uimire. Dacă vrei să realizezi ceva în viaţă, vei simţi la fiecare pas că totul s-a sfârşit pentru tine, că toate drumurile îţi sunt închise, afară de drumul saloanelor, unde vei sta alături de toţi lacheii de curte şi de toţi cretinii… Dar ce să-ţi mai spun!

Făcu un gest energic cu mâna.

Pierre îşi scoase ochelarii, ceea ce făcu să i se schimbe faţa, exprimând şi mai multă bunătate, şi-şi privi uluit prietenul.

— Nevastă-mea, continuă prinţul Andrei, e o femeie minunată. E una dintre acele femei rare, cu care poţi fi liniştit în ceea ce priveşte onoarea! Dar, Dumnezeule, ce n-aş da acum să nu fiu însurat! Tu eşti primul şi singurul om căruia îi destăinuiesc asta, fiindcă mi-eşti drag.

Spunând aceasta, prinţul Andrei semăna şi mai puţin cu acel Bolkonski care, tolănit în fotoliul Annei Pavlovna, rostea printre dinţi, cu ochii pe jumătate închişi, fraze franţuzeşti. Pe faţa lui uscăţivă, fiecare muşchi tremura de încordare nervoasă; ochii lui, în care cu câteva clipe mai înainte părea că se stinsese focul vieţii, străluceau acum cu cea mai curată şi mai vie lumină. Se vedea că, pe cât de apatic se arăta de obicei, pe atât de însufleţit era în clipele de emoţie.

— Tu nu înţelegi pentru ce vorbesc eu aşa, urmă el. Dar vezi că asta-i toată istoria vieţii omeneşti. Tu vorbeşti întruna de Bonaparte, de cariera lui, făcu el, deşi Pierre nici nu-i pomenise de Bonaparte. Vorbeşti de Bonaparte, dar Bonaparte, când înfăptuia ceva, înainta pas cu pas spre ţinta lui. El era liber; nu-l preocupa nimic altceva, în afară de scopul urmărit şi, de aceea, şi-a ajuns scopul. Dar leagă-ţi viaţa de o femeie şi-ţi pierzi toată libertatea, ca un ocnaş pus în lanţuri. Şi tot ce e în tine nădejde şi forţă, toate nu vor mai însemna altceva decât apăsare şi chin al remuşcărilor. Saloane, bârfeli, baluri, vanităţi, nimicuri, iată cercul vrăjit din care nu mai poţi ieşi. Acum plec în război, în cel mai mare război care s-a pomenit vreodată, dar nu ştiu nimic şi nu sunt bun de nimic. Je suis très aimable et très caustique⁷⁶, continuă prinţul Andrei, şi sunt foarte ascultat la Anna Pavlovna. Societatea asta neghioabă fără de care nevastă-mea nu poate trăi… femeile astea… Dacă ai şti ce-s aceste toutes les femmes distinguées şi, în general, femeile! Tatăl meu are dreptate. Egoism, vanitate, stupiditate, micime în toate, asta sunt femeile, atunci când se arată aşa cum sunt. Te uiţi la ele când ies în lume şi ţi se pare că e ceva de capul lor; în realitate însă nu sunt bune de nimic, nimic, nimic! Aşa, să nu te însori, dragul meu, să nu te însori, sfârşi prinţul Andrei.

— Mi se pare caraghios, zise Pierre, că tocmai dumneata, dumneata socoteşti că nu mai eşti capabil de nimic şi vorbeşti de viaţa dumitale ca de o viaţă distrusă. Ai totul în faţă. Şi dumneata…

Nu-şi sfârşi gândul, dar până şi tonul cu care vorbise arăta cât de mult îşi preţuia prietenul şi cât aştepta de la el în viitor.

„Cum poate vorbi aşa?“ gândea Pierre. Îl socotea pe prinţul Andrei drept întruchiparea tuturor perfecţiunilor tocmai din pricină că prinţul întrunea în cel mai înalt grad toate calităţile care-i lipseau lui şi care puteau fi exprimate cel mai bine prin cuvintele: puterea voinţei. Pierre admirase întotdeauna calmul prinţului Andrei, purtarea lui egal de măsurată faţă de oamenii de orice rang, memoria lui ieşită din comun, erudiţia lui (citise totul, ştia totul, de toate avea idee); şi, mai presus de orice, puterea lui de muncă şi râvna de a învăţa. Iar adeseori, când lipsa de aptitudini pentru filosofia abstractă de care dădea dovadă prinţul îl surprindea pe Pierre (care avea o deosebită înclinare pentru aceasta), el nu vedea aici slăbiciune, ci forţă.

În cele mai curate, cele mai prieteneşti relaţii, ca şi în legăturile obişnuite, măgulirile şi laudele sunt tot atât de trebuincioase ca şi unsoarea la osii pentru o căruţă.

— Je suis un homme fini⁷⁷, zise prinţul Andrei. Ce rost are să mai vorbim despre mine? Hai mai bine să vorbim despre tine.

Tăcu apoi şi prinse a zâmbi resemnării pe care şi-o surprindea. Zâmbetul acesta se reflectă în aceeaşi clipă pe chipul lui Pierre.

— Dar despre mine parcă are rost să vorbim? spuse Pierre, lăţindu-şi gura într-un zâmbet senin şi voios. Ce sunt eu? Je suis un bâtard! Şi se îmbujora deodată, ruşinat. Se vedea că făcuse mari sforţări ca să rostească aceasta. Sans nom, sans fortune. Ce e drept însă… dar nu mai spuse ce e drept. Deocamdată sunt liber şi mă simt bine. Numai că habar n-am de ce-aş putea să mă apuc! Aş fi vrut să mă sfătuiesc serios cu dumneata.

Prinţul Andrei se uita la el cu ochi blânzi, dar în privirea lui prietenoasă, mângâietoare, se simţea totuşi conştiinţa superiorităţii sale.

— Tu mi-eşti drag, mai cu seamă pentru faptul că eşti singurul om viu în toată lumea asta, a noastră. Zici că te simţi bine. Alege ce pofteşti; e totuna. Vei fi bun oriunde. Doar atâta te-aş sfătui: nu te mai duce la Kuraghinii aceia, termină odată cu viaţa asta! Nici nu-ţi şade bine să te tot ţii de chefuri, de viaţa asta de husar şi de toate celelalte…

— Que voulez-vous, mon cher, spuse Pierre, strângând din umeri, les femmes, mon cher, les femmes!

— Nu înţeleg, răspunse prinţul Andrei. Les femmes comme il faut⁷⁸, asta-i altceva! Dar les femmes ale lui Kuraghin, les femmes et le vin, asta nu mai înţeleg!

Pierre locuia la prinţul Vasili Kuraghin şi lua parte la petrecerile dezmăţate ale fiului acestuia, Anatol, acela pe care, ca să-l cuminţească, voiau să-l însoare cu sora prinţului Andrei.

— Ştii ce? spuse Pierre, ca şi cum i-ar fi venit pe neaşteptate o idee fericită: îţi vorbesc serios; m-am gândit demult la asta! Cu viaţa pe care o duc, nu sunt în stare de nimic; nici să hotărăsc ceva, nici să mă gândesc la ceva. Mă doare şi capul, n-am nici bani. Sunt invitat şi astă-seară la Anatol, dar n-am să mă duc.

— Îmi dai cuvântul de onoare că nu te mai duci pe-acolo?

— Pe cuvânt de onoare!

Era trecut de ora unu noaptea când Pierre ieşi de la prietenul lui. Noaptea era luminoasă, cum sunt la Petersburg nopţile de iunie. Pierre se urcă într-o trăsură de piaţă, cu gândul să se ducă acasă. Dar cu cât se apropia de casă, cu atât simţea că-i va fi cu neputinţă să adoarmă în noaptea aceasta, asemănătoare mai degrabă cu un amurg sau cu zorile. Vederea străbate departe, prin străzile pustii. Pe drum, Pierre îşi aduse aminte că în seara asta la Anatol Kuraghin trebuia să se adune societatea obişnuită a jucătorilor de cărţi, după care avea să înceapă, ca de obicei, cheful, încheiat cu una dintre distracţiile preferate ale lui Pierre.

„Bine-ar fi să mă duc la Kuraghin“, se gândi el, dar îşi aminti numaidecât de cuvântul dat prinţului Andrei, că nu se va duce la Kuraghin.

În aceeaşi clipă însă, aşa cum se întâmplă cu oamenii zişi fără caracter, simţi o dorinţă nebună să mai guste, o dată măcar, din viaţa aceea dezmăţată, atât de bine cunoscută lui, încât se hotărî pe loc să se ducă. Şi tot în acelaşi moment, îi trecu prin minte că nu avea nici o valoare cuvântul de onoare dat, de vreme ce, înainte de a şi-l da prinţului Andrei, şi-l mai dăduse, tot aşa, prinţului Anatol, făgăduindu-i că va fi invitatul său; în sfârşit, îşi spuse că toate aceste cuvinte de onoare nu sunt decât nişte lucruri convenţionale, care nu au nici un sens prohibitiv, mai cu seamă dacă stai şi te gândeşti că, poate chiar mâine, poţi să mori, sau să ţi se întâmple ceva atât de neobişnuit, încât nici vorbă n-ar mai putea fi de onoare ori de dezonoare. În prada acestui chip de a judeca, care îi zădărnicea toate planurile şi toate hotărârile, Pierre se afla adeseori. Se duse deci la Kuraghin.

Ajuns în faţa portalului unei case mari, de lângă cazărmile regimentului de gardă-călare, unde se afla locuinţa lui Anatol, Pierre urcă scara luminată şi intră pe uşa deschisă. În antreu nu era nimeni; doar sticle goale pe jos, pelerine, galoşi; duhnea a vin; şi răsunau, ca din depărtare, glasuri şi strigăte.

Jocul şi ospăţul se sfârşiseră, dar invitaţii încă nu plecaseră. Pierre îşi scoase pelerina şi intră în prima cameră, unde zăceau pe masă rămăşiţele supeului şi unde un lacheu, crezând că nimeni nu-l observă, deşerta pe furiş vinul nebăut din pahare. Dintr-o a treia cameră se auzeau hârjoneli, râsete, strigăte de voci cunoscute şi un mormăit de urs. Vreo opt tineri se înghesuiau foarte agitaţi lângă o fereastră deschisă. Alţi trei se jucau cu un pui de urs, pe care unul dintre ei îl ţinea de lanţ, speriindu-i pe ceilalţi.

— Pontez o sută pe Stevens! strigă unul.

— Ia seama să nu se sprijine! strigă altul.

— Eu pontez pe Dolohov! strigă al treilea. Kuraghin, taie!

— Ia lăsaţi-l pe Martin în pace! Aici pariem!

— S-o bei dintr-o răsuflare, altfel ai pierdut! strigă un al patrulea.

— Iakov! Dă sticla, Iakov! strigă şi gazda, un tânăr înalt şi chipeş, care stătea în mijlocul grupului, numai cu o cămaşă subţire pe el, descheiată la piept. Staţi, domnilor! Iată, a venit şi scumpul nostru prieten Petruşa – zise el, uitându-se la Pierre.

Un alt glas, glasul unui om potrivit de statură, cu ochi albaştri limpezi, un glas care se distingea dintr-odată, prin rezonanţa lui normală de om treaz, de toate celelalte voci de beţivi, se auzi strigând dinspre fereastră:

— Vino aici, taie rămăşagul!

Era Dolohov, un ofiţer din regimentul Semionovski, renumit jucător şi mare duelgiu, care locuia împreună cu Anatol. Pierre privi înveselit în jurul său şi zâmbi:

— Nu pricep nimic! Despre ce-i vorba? întrebă el.

— Staţi, el nu e beat! Dă-ncoa sticla! Spuse Anatol şi, luând de pe masă un pahar, se apropie de Pierre.

— Mai întâi şi-ntâi, bea!

Pierre începu să golească pahar după pahar, uitându-se pe sub sprâncene la musafirii beţi, care se îngrămădiseră acum din nou la fereastră, şi ascultând la cele ce spuneau. Anatol îi tot turna la vin şi-i povestea că Dolohov făcuse un rămăşag cu Stevens, ofiţerul de marină englez care se afla acolo, susţinând că el, Dolohov, avea să bea o sticlă întreagă de rom, şezând pe fereastră la etajul al treilea, cu picioarele atârnându-i în afară.

— Bea-l tot, spuse Anatol îmbiindu-l pe Pierre cu ultimul pahar, altfel nu te las!

— Nu, nu mai vreau, spuse Pierre, îmbrâncindu-l pe Anatol, şi se apropie de fereastră.

Dolohov ţinea mâna englezului în mâna lui şi repeta răspicat condiţiile rămăşagului, adresându-li-se în special lui Anatol şi lui Pierre.

Dolohov era un om de statură mijlocie, cu păr creţ şi ochi albaştri, luminoşi. Să fi tot avut douăzeci şi cinci de ani. Mustăţi nu purta, ca toţi ofiţerii de infanterie, şi gura lui, cea mai caracteristică trăsătură a feţei, avea arcuiri delicate. Mijlocul buzei de sus cădea energic cu o proeminenţă ascuţită peste buza de jos, cărnoasă, iar în colţuri i se forma fără încetare o cută, ceva care aducea a zâmbet – două zâmbete deodată în amândouă colţurile gurii; şi totul laolaltă la acest om, dar mai ales privirea lui inteligentă, hotărâtă şi arogantă, făcea o atât de puternică impresie, încât era cu neputinţă să nu-i remarci figura. Dolohov nu era bogat şi n-avea nici un fel de relaţii. Şi în ciuda faptului că Anatol cheltuia zeci de mii de ruble, Dolohov, care locuia cu el împreună, reuşise să se impună în aşa fel, încât toţi acei care-i cunoşteau îl stimau pe Dolohov mai mult decât pe Anatol. Dolohov juca toate jocurile de noroc şi aproape întotdeauna câştiga. Oricât de mult ar fi băut, el nu-şi pierdea niciodată minţile. Şi Kuraghin, şi Dolohov erau vestiţi pe atunci în lumea feciorilor de bani gata şi a chefliilor din Petersburg.

Sticla cu rom fusese adusă; în pervazul ferestrei, muncindu-se să scoată cercevelele, care ar fi împiedicat pe cineva să se aşeze, trudeau de zor doi lachei, vădit intimidaţi de îndemnurile şi strigătele boierilor dimprejur, care-i grăbeau necontenit.

Anatol, cu aerul lui de învingător, se apropie de fereastră. Îi venise poftă să spargă ceva. Îmbrânci lacheii şi zgâlţâi cercevelele, dar cercevelele nu cedau. Sparse geamul.

— Ei, să te vedem pe tine, atletule, se adresă el lui Pierre.

Acesta se apucă de cercevele, trase, şi fereastra de stejar, trosnind, se frânse ici şi colo sau numai plesni pe alocuri.

— Toată, scoate-o toată, altfel au să creadă că mă ţin de ea, spuse Dolohov.

— Englezul face pe grozavul… ai? Foarte bine! zise Anatol.

— Foarte bine, spuse Pierre, privind la Dolohov, care luă sticla de rom în mână şi se apropie de fereastră, dincolo de care se vedea cerul de noapte în luptă cu zorile.

Dolohov, cu sticla de rom în mână, sări pe prichiciul ferestrei.

— Atenţie! strigă el, stând în picioare pe pervaz, cu faţa către interiorul odăii. Toţi tăcură. Fac prinsoare (vorbea franţuzeşte ca să-l înţeleagă şi englezul şi nu se exprima tocmai bine în limba aceasta), fac prinsoare pe cincizeci de imperiali… poate vrei pe o sută? adăugă el, adresându-se englezului.

— Nu, pe cincizeci, zise englezul.

— Bine! Pe cincizeci de imperiali, că voi bea toată sticla de rom, dintr-o răsuflare, până la fund, stând pe partea din afară a ferestrei, iată aici, pe locul ăsta (se aplecă şi arătă ieşitura de zid povârnită, de pe marginea ferestrei) şi fără să mă ţin de nimic… E bine?

— Foarte bine, făcu englezul.

Anatol se răsuci spre englez, îl apucă de un nasture al fracului şi, privindu-l de sus (englezul era mărunţel), începu să-i repete în englezeşte condiţiile rămăşagului.

— Stai puţin, strigă Dolohov, ciocănind cu sticla în pervazul ferestrei pentru a atrage atenţia asupra lui. Stai puţin, Kuraghin! Ascultaţi! Dacă mai face la fel cineva, eu îi dau o sută de imperiali! S-a-nţeles?

Englezul dădu din cap, fără să lase să se înţeleagă dacă are sau nu intenţia să primească acest nou rămăşag. Anatol încă nu dăduse englezului drumul şi, fără să ia în seamă că englezul tot dădea mereu din cap pentru a-i arăta că înţelesese, îi traduse în englezeşte propunerea lui Dolohov. Un băieţandru firav, husar din escorta imperială, care pierduse în seara aceea la joc, se caţără pe fereastră, aplecându-se să privească în jos.

— O! ho… ho! exclamă el, uitându-se pe fereastră la lespezile trotuarului.

— Linişte! strigă Dolohov şi-l trase înapoi de la geam pe ofiţerul care, împiedicându-se în pinteni, făcu un salt stângaci în mijlocul odăii.

Aşezând sticla pe pervaz, astfel încât să o poată ajunge mai uşor, Dolohov intră apoi binişor, cu toată luarea-aminte, în cadrul ferestrei. După ce-şi scoase picioarele pe geam, lăsându-le să-i atârne în afară, şi se sprijini cu mâinile de marginile tocului ferestrei, se cumpăni, se aşeză cum e mai bine, apoi îşi dete drumul mâinilor, se mişcă puţin spre dreapta, spre stânga, şi apucă sticla. Anatol aduse două lumânări aprinse şi le puse pe pervaz, cu toate că afară se luminase de-a binelea. Spinarea lui Dolohov, în cămaşă albă, şi ceafa lui cu părul creţ erau luminate din amândouă părţile. Toţi se îngrămădiseră în jurul ferestrei. Englezul se postase în frunte. Pierre surâdea şi nu spunea nimic. Unul dintre cei de faţă, mai în vârstă, cu figură de om speriat şi supărat, se repezi deodată drept înainte-i şi dădu să-l apuce pe Dolohov de cămaşă.

— Domnilor, asta-i curată nebunie! Ar putea să-şi frângă gâtul, rosti acesta, un om mai cu scaun la cap.

Anatol îl opri.

— Nu-l atinge! Poţi să-l sperii şi-l dai gata! Cade! Şi atunci?… Ha?

Dolohov se întoarse puţin, se cumpăni ca să-şi menţină echilibrul şi se prinse iar cu mâinile de tocul ferestrei.

— Dacă-l mai prind pe vreunul că-şi vâră nasul unde nu-i fierbe oala, spuse el rar, printre dinţi, îl arunc pe loc de aicea, jos. Uite-aşa!

Şi, spunând „uite-aşa“, se întoarse la loc, îşi desprinse iar mâinile, apucă sticla, o duse la gură, îşi lăsă capul pe spate, şi-şi ridică în aer mâna liberă, pentru a-şi ţine echilibrul. Unul dintre lachei, care tocmai începuse să strângă cioburile geamului, rămase îndoit de mijloc, nemaiputându-şi lua ochii de la fereastră şi de la spinarea lui Dolohov. Anatol, neclintit, privea cu ochi mari. Englezul se uita pieziş, ţuguindu-şi buzele. Cel care voise să-l oprească fugise într-un colţ al camerei şi se trântise pe divan, cu faţa la perete. Pierre îşi acoperi faţa cu mâinile; zâmbetul abia schiţat îi împietrise pe faţa care exprima acum doar groază şi temere pentru Dolohov. Toţi tăceau. Pierre îşi luă mâinile de la ochi. Dolohov se afla tot în aceeaşi poziţie; numai capul şi-l dăduse mai pe spate, aşa încât buclele îi atingeau gulerul cămăşii, iar mâna cu sticla se ridica tot mai mult şi mai mult, tremurând din cauza sforţării. Sticla de rom venea văzând cu ochii mai aproape de verticală, pe măsură ce se golea şi, împreună cu ea, capul lui Dolohov se lăsa tot mai pe spate. „De ce naiba ţine atâta?“ gândi Pierre. I se părea că trecuse mai bine de jumătate de oră. Dolohov, la un moment dat, avu o mişcare a spinării, un zvâcnet, şi mâna îi tremură nervos; această tresărire fu de ajuns pentru a deplasa întreg corpul, care sta pe ieşitura înclinată a ferestrei. Alunecă în jos şi se foi să revină la loc, şi tot mai mult îi tremurau din pricina sforţării mâna şi capul. Cealaltă mână se ridică să se apuce de tocul ferestrei, dar se lăsă iarăşi în jos. Pierre închise din nou ochii şi-şi puse hotărât în gând să nu-i mai deschidă cu nici un chip. Apoi, deodată, simţi în jur mişcare. Privi: Dolohov era în picioare pe pervazul ferestrei, faţa îi era palidă, dar veselă.

— E goală!

El aruncă sticla englezului, care o prinse îndemânatic, şi sări de pe fereastră. Duhnea tare a rom.

— Minunat! Bravo! Ăsta rămăşag! Aşa mai zic şi eu! V-a pus în cofă pe toţi! E dat dracului! se auzea din toate părţile.

Englezul îşi scoase punga şi-i numără banii. Dolohov era încruntat şi tăcea. Pierre sări pe pervazul ferestrei.

— Domnilor! Cine face rămăşag cu mine? Fac şi eu la fel, strigă el deodată. Dar ce zic eu, nici nu-mi trebuie mie rămăşag, i-auzi colo! Să mi se dea o sticlă. Fac şi eu!… Zi să-mi aducă!

— Lăsaţi-l, lăsaţi-l! spuse Dolohov zâmbind.

— Ce, ai înnebunit? Cine te lasă? Tu şi pe scări ameţeşti şi ţi se învârte capul, săriră toţi din toate părţile.

— O beau, daţi-mi o sticlă de rom! strigă Pierre, lovind în spătarul scaunului cu un gest hotărât, de om beat, şi dădu să intre în cadrul ferestrei.

Câţiva îl apucară de mâini, dar era atât de puternic, încât îi îmbrânci cât colo pe toţi câţi se apropiaseră de el.

— Nu aşa, pe ăsta nu-l îndupleci aşa, cu una, cu două, spuse Anatol. Staţi puţin că îl înşel eu! Ascultă, fac eu rămăşag cu tine, dar nu azi… mâine; fiindcă acum mergem cu toţii la c…!

— Haidaa, chiui Pierre, hai, să mergem! Îl luăm şi pe Moş Martin cu noi…

Şi, înşfăcând ursul, începu să se învârtească cu el în braţe prin odaie.

1. Ei bine, prinţe, Genova şi Lucca nu mai sunt altceva decât nişte domenii, nişte moşii ale familiei Bonaparte. Să ştii, te previn că dacă nici acum nu-mi spui că o să fie război, dacă tot mai îndrăzneşti să iei în uşor toate infamiile, toate atrocităţile acestui Antichrist (zău, cred că e un Antichrist) – nu te mai cunosc, nu mai eşti prietenul meu, nu mai eşti robul meu credincios, cum îţi place să spui.

2. Văd că te-am făcut să te sperii de mine.

3. Dacă n-aveţi altceva mai bun de făcut, Domnule conte (sau prinţe) şi dacă perspectiva de a vă petrece seara cu o biată bolnavă nu vă sperie prea tare, voi fi încântată să vă văd la mine între orele 7 şi 10. Annette Scherer.

4. Dumnezeule, ce izbucnire înverşunată!

5. Înainte de toate, spune-mi cum te simţi, scumpă prietenă?

6. Îţi mărturisesc că toate aceste serbări şi toate aceste focuri de artificii încep să devină plictisitoare.

7. Nu mă chinui. Dar, ia spune-mi, la ce concluzie s-a ajuns în legătură cu telegrama lui Novosilţov? Dumneata le ştii pe toate.

8. La ce concluzie s-a ajuns? La concluzia că Bonaparte şi-a tăiat toate punţile şi cred că şi noi suntem pe cale de a ni le tăia pe ale noastre.

9. Faimoasa neutralitate prusacă nu e decât o cursă.

10. Apropo… Vicontele Mortemart, înrudit cu familia Montmorency prin Rohani…

11. E un biet nevolnic baronul, pe cât se pare.

12. Domnul baron Funke a fost recomandat împărătesei-mamă de sora sa…

13. Multă preţuire.

14. Dar, apropo de familia dumitale.

15. Încântă toată societatea. Toţi o găsesc nespus de frumoasă.

16. Ce să-i faci! Lavater ar fi spus că n-am bosa paternităţii.

17. Sunt al dumitale… şi numai dumitale pot să-ţi mărturisesc…

18. …sunt povara vieţii mele.

19. Ce să-i faci?

20. Au mania peţitului.

21. O tânără.

22. O rudă de-a noastră, o prinţesă.

23. Uite ce chilipir e să fii tată!

24. Sărăcuţa e grozav de nefericită.

25. Ascultă, dragă Annette…

26. Aranjează-mi afacerea asta şi sunt pentru totdeauna… al dumitale.

27. Cum îmi scrie vătaful.

28. Stai puţin… Liza (nevasta tânărului Bolkonski).

29. În familia dumitale îmi voi face eu ucenicia de fată bătrână.

30. Femeia cea mai seducătoare din Petersburg.

31. Mătuşa mea.

32. Distracţie.

33. Mi-am adus lucrul.

34. Annette, să nu-mi faci vreo farsă… Mi-ai scris că e vorba de o serată intimă; uite cum sunt îmbrăcată.

35. Fii liniştită, Liza, vei fi întotdeauna cea mai frumoasă.

36. Ştiţi, bărbatul meu mă părăseşte; se duce la moarte sigură. Spuneţi-mi, ce rost are acest nesuferit război?

37. Ce fiinţă delicioasă e prinţesa asta mică!

38. Este foarte amabil din partea dumneavoastră, monsieur Pierre, că aţi venit s-o vizitaţi pe o biată bolnavă…

39. Ah, da, povestiţi-ne întâmplarea, viconte!

40. Vicontele l-a cunoscut personal pe duce.

41. Vicontele este un povestitor neîntrecut.

42. Cum se cunoaşte omul din lumea bună.

43. Doamnă, nu ştiu dacă voi putea fi la înălţime în faţa unui asemenea auditoriu.

44. Aşteptaţi-mă, să-mi iau lucrul.

45. Ei bine? Ce stai? Adu-mi săculeţul de lucru.

46. Nu-i cumva vreo poveste cu strigoi?

47. Da’ de unde…

48. Am întrebat pentru că nu pot suferi poveştile cu strigoi.

49. …coapsei de nimfă speriată.

50. Dreptul ginţilor.

51. Plecaţi la război, prinţe?

52. Generalul Kutuzov a binevoit să mă ia ca aghiotant…

53. Fii drăguţ, cum ai fost întotdeauna…

54. Odată mutat în gardă.

55. …a încoronării de la Milano? Şi noua comedie cu locuitorii din Genova şi Lucca prezentând doleanţele lor domnului Bonaparte. Domnul Bonaparte stând pe tron şi satisfăcând doleanţele naţiunilor. Minunat! Dar nu, nu se poate, îţi vine să înnebuneşti. S-ar spune că toată lumea şi-a pierdut capul.

56. „Dumnezeu mi-o dă, vai de cel ce-o atinge.“ Se spune că a fost superb, când a rostit aceste cuvinte.

57. Am nădejdea, în sfârşit, că asta a fost picătura de apă care va face să se umple paharul. Suveranii nu-l mai pot suporta pe acest om, care ameninţă totul.

58. Suveranii? Nu vorbesc de Rusia… Suveranii, doamnă! Dar pentru Louis XVI, pentru regină, pentru Madame Elisabeth au făcut ceva? Nimic… Şi, credeţi-mă, acum îşi primesc pedeapsa pentru că au trădat cauza Bourbonilor. Suveranii? Îşi trimit ambasadorii să-i facă temenele uzurpatorului.

59. O bandă roşie, cu marginea dinţată pe câmp azuriu, blazonul familiei Condé…

60. „Le-am arătat drumul gloriei, dar ei l-au nesocotit; le-am deschis anticamerele mele şi au dat năvală…“ Nu ştiu în ce măsură avea dreptul să vorbească astfel.

61. Nici un drept.

62. Chiar dacă pentru unii el a fost un erou, acum, după asasinarea ducelui, în ceruri e un martir mai mult şi pe pământ un erou mai puţin.

63. Cum, monsieur Pierre, dumneata socoteşti că asasinatul înseamnă generozitate?

64. Nemaipomenit!

65. Contractul social de J. J. Rousseau.

66. O asemenea înşelătorie nu aduce câtuşi de puţin cu felul de a proceda al unui om mare.

67. E un parvenit, orice aţi spune.

68. Ah, astăzi mi s-a povestit o anecdotă moscovită, încântătoare: trebuie să vă delectez şi pe dumneavoastră cu ea. Dar să mă scuzaţi, viconte, va trebui s-o povestesc în ruseşte; altfel îşi pierde tot hazul.

69. Lachei.

70. E un lucru hotărât…

71. …cum va privi tatăl propunerea. La revedere.

72. Ştii că eşti teribil cu aerul dumitale nevinovat? Îl plâng pe bietul bărbatu-său, pe ofiţeraşul acela, care-şi dă aere de prinţ domnitor.

73. Şi mai ziceai că rusoaicele nu fac cât franţuzoaicele. Totul e să ştii cum să le iei.

74. Ah, nu-mi vorbi de această plecare, nu-mi vorbi! Nu vreau să aud vorbindu-se de asta.

75. Vai, Andrei, te-ai schimbat atât de mult, atât de mult…

76. Ştiu să fiu foarte agreabil, dar şi foarte caustic…

77. Sunt un om sfârşit…

78. Femeile oneste.