George Orwell, A Clergyman’s Daughter

Copyright © The Estate of late Sonia Brownell Orwell, 1986

All rights reserved.

© 2011, 2019 by Editura Polirom, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7780-1

ISBN PDF: 978-973-46-7781-8

ISBN print: 978-973-46-7761-0

Coperta: Carmen Parii

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

GEORGE ORWELL (pseudonimul literar şi jurnalistic al lui Eric Arthur Blair) s-a născut în 1903 în India şi a murit de tuberculoză la Londra, în 1950. A studiat la Eton între 1917 şi 1921 şi a publicat în diferite reviste ale colegiului, iar între 1922 şi 1927 a lucrat în cadrul Poliţiei Imperiale Indiene din Birmania, experienţă pe care a reconstituit-o mai tîrziu în romanul Zile birmaneze (1934; Polirom, 2003, 2013, 2016). Prima sa carte, Fără un sfanţ prin Paris şi prin Londra (1933; Polirom, 2017), este o relatare emoţionantă şi mai ales comică a celor cîţiva ani de sărăcie autoimpusă pe care i-a trăit după ce s-a întors în Europa. Printre romanele sale din anii 1930 se numără O fată de preot (1935), Aspidistra să trăiască! (1936; Polirom, 2009) şi O gură de aer (1939; Polirom, 2010), dar adevărata recunoaştere i-au adus-o alte două proze-reportaj: Drumul spre Wigan Pier (1937; Polirom, 2018), despre viaţa la limita sărăciei a minerilor dintr-un orăşel din Lancashire, şi Omagiu Cataloniei (1938; Polirom, 2009), despre propria sa experienţă în timpul Războiului Civil din Spania. Între 1943 şi 1945, ca director literar la Tribune, a publicat numeroase articole literare şi politice, colaborînd în acelaşi timp la Observer şi la Manchester Evening News. Fabula politică Ferma animalelor (1945; Polirom, 2002, 2012, 2017, 2018, 2019) şi distopia O mie nouă sute optzeci şi patru (1949) sînt cele mai populare romane ale lui Orwell şi au fost traduse în întreaga lume.

Chinul mărunt, corvoada fiecărei zile.¹

Hymns A & M – Imnuri antice şi moderne

1. Citat din textul unui imn religios scris de preotul anglican, teologul şi poetul John Keble (1792-1886).

Notă asupra textului

Orwell nu-şi privea cel de-al doilea roman, O fată de preot, cu mare îngăduinţă, iar criticii i-au găsit, la rîndul lor, destule cusururi. În primul set de însemnări adresate executorului său literar (31 martie 1945), îl descria, cu binecunoscutul său ton autocritic şi tăios, drept o „încropeală stupidă“, pe care n-ar fi trebuit s-o publice. Afirmaţia trebuie pusă în balanţă cu cea în care descria Ferma animalelor drept „o mică satiră“ (17 februarie 1944). În aceste însemnări, ca şi în cele scrise în ultimele sale luni de viaţă, Orwell a cerut ca O fată de preot (şi Aspidistra să trăiască!) să nu fie retipărite, însă a spus că, după moartea sa, nu are nimic împotriva publicării unor ediţii ieftine din „orice carte a mea care le-ar putea aduce cîteva lire moştenitorilor mei“. E posibil ca atitudinea lui Orwell faţă de aceste două cărţi să se datoreze în parte carenţelor literare ale acestora, dar comentariile sale sînt aproape sigur influenţate de gradul de cenzură editorială pe care le-au suferit – gradul în care, aşa cum spunea el, au fost măcelărite. Schimbările cerute de editor la O fată de preot au afectat multe pagini şi au dus la omiterea unui fragment vital din linia narativă a poveştii.

Romanul O fată de preot a fost publicat de Gollancz pe data de 11 martie 1935 şi de Harper & Brothers, New York, la 17 august 1935. Gollancz a publicat un tiraj de 2 000 de exemplare, iar Harper o ediţie de fie 500, fie 1 000 de exemplare – datele sînt contradictorii. Romanul nu a fost retipărit sau tradus în timpul vieţii lui Orwell. Cartea a avut un traseu destul de dificil pînă la tipar. Gollancz publicase recent Children Be Happy, de Rosalind Wade, carte care descria în formă fictivă experienţele trăite într-o şcoală din Kensington. Imediat după publicare, a urmat un val de procese de calomnie, aşa că Gollancz avea un motiv întemeiat să fie îngrijorat în legătură cu referirile lui Orwell la şcolile private. Drept răspuns la cererile de a modifica povestea, Orwell a scris într-o scrisoare către Gollancz datată 17 decembrie 1934:

În mare, am atenuat tonul în toată partea despre şcoală, însă nu am eliminat cu totul sugestia că acest gen de şcoli private sînt mai mult sau mai puţin o escrocherie legală şi că ele există doar ca să cîştige bani, fără să ofere nimic mai mult decît o spoială de educaţie. Modificarea pe care am făcut-o constă în faptul că am ridicat oarecum statutul şcolii faţă de versiunea anterioară. Nu am modificat personajul doamnei Crevvy, proprietăreasa, decît atît cît a fost nevoie pentru integrarea ei în rîndul celorlalte personaje.

Uneori, este posibilă recuperarea textului iniţial. Carshalton Grange (pagina 240) a trebuit să fie rebotezat Rushington Grange pentru a evita numirea unei localităţi concrete, dar ediţia de faţă revine la original. (Orwell i-a spus lui Gollancz că, scriind despre suburbia pe care a numit-o Southbridge, avea „vag în minte“ Hayes, Middlesex, unde predase la o mică şcoală privată pentru băieţi, între 1932-1933.) Din păcate, o mare parte a textului nu a putut fi recuperată, pentru că schimbările cerute de editor erau mult prea multe, iar dactilograma originală nu a supravieţuit. În mod special, trebuie menţionate modificările redate mai jos (lista lor completă se poate găsi în ediţia de Opere complete, III, Secker &Warburg, 1986); pe cît a fost posibil, au fost folosite chiar cuvintele lui Orwell – transcrise cu litere drepte –, cu comentariul editorului în italice. Trimiterile numerotate se referă la pagină şi rînd.

56/29

[începuse să-i facă avansuri insistent, neruşinat, chiar brutal] Am modificat afirmaţia că domnul Warburton „a încercat s-o violeze pe Dorothy“.

61/27

[implicat într-un foarte grav scandal] Referirea la preotul romano-catolic tăiată.

65/35

[mereu aburind] Pasaj tăiat, a stîrnit obiecţii pe motiv că ar conţine lucruri insuportabile.

127/20-21

[într-o blestemată d’aia dă beserică] Scrisoarea lui Orwell din 1 februarie 1935 arată că aici trebuia menţionată o anume biserică, St Martin’s in the Fields. Orwell însuşi a sugerat schimbarea, ca referirea în cauză să nu poată fi considerată calomnie.

241-245

Interviul dintre Dorothy şi doamna Creevy a fost atenuat, în ideea ca doamna Creevy să nu mai pară chiar aşa o escroacă de ultima speţă. (Este vorba de cinci pagini din manuscrisul original.)

250-257

Descrierea primei zile a lui Dorothy la şcoală a fost atenuată, pentru a da o impresie mai puţin exagerată a standardelor extrem de joase la care funcţionau aceste şcoli. (Este vorba despre şase pagini ale manuscrisului original.)

267/11

Într-o carte poştală expediată la data de 6 februarie 1935, Orwell a autorizat omiterea referirii la revista Peg’s Paper, însă locul exact nu e specificat, probabil aici.

283-287

Am atenuat mult această conversaţie, în conformitate cu modificările de la paginile 261-66 şi 271-77. (Este vorba despre cinci pagini din manuscrisul original.)

288/13

[Să nu-ţi pierzi slujba] Am tăiat sugestia – din cauza obiecţiei că, dacă Dorothy ar rămîne fără slujbă, ar ajunge din nou în stradă. (Tăiată, de asemenea, din încă două locuri, probabil din paginile 290 şi 316 ale acestei ediţii, deşi locul exact în care apăreau nu este clar.)

288-291

Observaţiile generale despre şcolile private sînt vag atenuate, într-o manieră poate mai plauzibilă. (Este vorba despre patru pagini din manuscrisul original. Vezi şi observaţia lui Orwell despre şcolile private, p. 8, de mai sus)

290/29

[or să radă şcoala de pe faţa pămîntului] A doua referire la Dorothy, care urma „să ajungă iar în stradă“, probabil tăiată de undeva din acest fragment – vezi nota referitoare la pagina 288/13.

292/28-29

[cu toate materiile] Remarcile despre lecţii atenuate, pentru a consona cu cele anterioare (Probabil notele aferente paginilor 250 şi 283 din prezenta ediţie.)

Fireşte, suprimarea tentativei lui Warburton de-a o viola pe Dorothy este deosebit de semnificativă pentru înţelegerea dezvoltării acestei poveşti. Trebuie menţionate încă două schimbări, care au fost înlocuite cu textul original, pentru că ele sugerează cît de precaut trebuia să fie un editor în anii 1930. A trebuit să fie tăiat numele Băncii Barclay, al cărei director tocase banii clienţilor (45/26 şi 269/23). Chiar mai surprinzătoare a fost cerinţa de elimina numele bibliotecii publice Lambeth, unde Dorothy se ducea să caute anunţuri din ziare (145/13).

Peter Davison
De Montfort University, Leicester

Capitolul unu

I

Cînd ceasul deşteptător de pe comodă explodă ca o mică bombă oribilă de metal, Dorothy, smulsă din adîncimile unui vis ciudat, complex şi neliniştitor se trezi tresărind şi rămase aşa, culcată pe spate, privind în întuneric istovită.

Ceasul deşteptător îşi continuă ţiuitul agasant şi feminin, care de obicei se prelungea cam cinci minute dacă nu-l opreai. Pe Dorothy o durea tot corpul, din cap pînă-n picioare, şi o dezgustătoare şi insidioasă milă de sine, care o copleşea de obicei dimineaţa, cînd era momentul să se trezească, o făcu să-şi îngroape capul sub cearşaf şi să încerce să-şi protejeze urechile de zgomotul enervant. Dar, cu chiu cu vai, îşi învinse oboseala şi, aşa cum îi era obiceiul, se apostrofă tăios la persoana a doua. Hai, Dorothy, scoală-te! Să nu mai aţipeşti, te rog! Pildele lui Solomon, VI:9. Apoi îşi aminti că, dacă mai face mult zgomot, îşi trezeşte tatăl şi, cu o mişcare grăbită, sări jos din pat, apucă ceasul de pe comodă şi-i opri alarma. Îl ţinea pe comodă special ca să trebuiască să se dea jos din pat pentru a-l face să tacă. Încă în întuneric, îngenunche lîngă pat şi spuse un „Tatăl nostru“, dar nu cine ştie ce pătrunsă, căci avea picioarele îngheţate.

Era abia cinci şi jumătate, şi destul de frig pentru o dimineaţă de august. Dorothy (numele ei era Dorothy Hare şi era unicul copil al reverendului Charles Hare, parohul bisericii St Athelstan’s, Knype Hill, Suffolk) îşi puse capotul de finet şi coborî scările bîjbîind. Dimineaţa era rece şi mirosea a praf, a ipsos umed şi a resturi prăjite de la cină şi de-o parte a holului de la etajul întîi se auzea sforăitul reverberant al tatălui ei, iar de cealaltă parte, al lui Ellen, femeia în casă. Cu grijă – fiindcă masa de la bucătărie avea agasantul obicei de a sta în drum pe întuneric şi de a te lovi cu putere peste osul şoldului –, Dorothy îşi croi drum spre bucătărie, aprinse lumînarea de pe poliţa căminului şi, cu corpul durînd-o din toate încheieturile, îngenunche şi adună cenuşa de pe plită.

Focul din bucătărie era „crimă şi pedeapsă“ cînd trebuia să-l aprinzi. Coşul era strîmb şi, prin urmare, în permanenţă pe jumătate înfundat şi, înainte să se aprindă, trebuia mai întîi să-i pui o cană de kerosen, aşa cum un beţiv are nevoie dimineaţa de o doză de gin. După ce puse ibricul pe foc, pentru apa de bărbierit a tatălui ei, Dorothy urcă scările şi dădu drumul la apă în cadă. Ellen încă sforăia, cu un sforăit viguros, de om tînăr. Odată ce se trezea, era o slujnică foarte muncitoare, dar era una dintre fetele pe care nici Dumnezeu nu le-ar fi putut da jos din pat înainte de ora şapte.

Dorothy îşi umplu cada cît putu de încet – plescăitul apei îl trezea întotdeauna pe tatăl ei dacă răsucea robinetul prea brusc – şi rămase o clipă uitîndu-se la apa tulbure şi neîmbietoare din faţa ei. I se făcuse toată pielea de găină. Ura băile reci; însă chiar din acest motiv hotărîse ca, din aprilie pînă în noiembrie, să facă baie cu apă rece. Încercă apa cu mîna – era, într-adevăr, înfiorător de rece – şi se avîntă cu îndemnurile obişnuite. Haide, Dorothy! Intră odată! Nu-ţi mai fie aşa de frică, te rog! Intră hotărîtă în cadă, se aşeză şi lăsă brîul îngheţat de apă să o acopere, apoi se cufundă pînă la gît, avînd grijă să nu-şi ude părul, strîns la spate. O clipă mai tîrziu, ieşi la suprafaţă cu respiraţia tăiată şi tremurînd, şi abia ce îşi recăpătase răsuflarea că îi veni în minte „lista cu lucruri de făcut“, pe care o adusese cu ea în buzunarul capotului şi avea de gînd să o citească. Se întinse după ea şi, aplecîndu-se peste marginea căzii, cufundată în apa îngheţată pînă la brîu, o citi atent la lumina lumînării.

Iată cum suna aceasta:

Ora 7. Sf. Împărt.

Copilul d-nei T? Trebuie să trec pe la ei.

Micul dejun. Bacon. Trebuie să-i cer bani tatei. (P)

S-o întreb pe Ellen ce pune în băutura tonică a tatei. NB: să întreb la Solepipe’s de material pentru draperii.

Să-i fac o vizită d-nei P, să tai din Daily M articolul despre ceaiul de angelică bun la reumatism. Leucoplast pt. d-na L.

Ora 12. Repetiţie Carol I. NB: să comand jumătate de livră de clei şi o cutie de vopsea pentru aluminiu.

Prînz [tăiat] Masă în oraş…?

Să distribui revista parohiei. NB: D-na F datorează 3 şil. şi 6 pence.

4.30: Ceai la Mothers’ U, nu uita 2 iarzi jumate de pînză de căptuşeală.

Flori pentru biserică. NB: o cutie de Brasso¹.

Cina. Ouă jumări.

Să bat la maşină predica tatei. Cum a rămas cu panglica nouă pentru maşina de scris?

NB: să plivesc mazărea, rochiţa-rîndunicii îngrozitoare.

Dorothy ieşi din cadă şi, în timp ce se ştergea cu un prosop puţin mai mare ca un ştergar de bucătărie – la casa parohială nu-şi permiteau niciodată prosoape de mărime decentă –, i se desfăcu părul, căzîndu-i peste clavicule în două cozi grele. Era un păr fin şi des, extrem de deschis la culoare, şi poate că tatăl ei avusese dreptate să-i interzică să şi-l taie, pentru că era tot ce avea mai frumos. În rest, era o fată de înălţime medie, destul de zveltă, însă viguroasă şi bine făcută, dar ceea ce o dezavantaja era faţa ei. Avea o faţă îngustă şi albă, care nu se remarca prin nimic, cu ochi palizi şi un nas o idee cam lung; dacă te uitai de aproape, vedeai că are laba gîştei la ochi, iar gura, atunci cînd era în repaos, îi părea obosită. În mod sigur nu era încă un chip de fată bătrînă, dar categoric avea să fie în cîţiva ani. Şi totuşi, în general străinii îi dădeau cu cîţiva ani mai puţin decît avea (nu împlinise încă douăzeci şi opt de ani), datorită expresiei de candoare aproape copilărească din ochii ei. Antebraţul ei stîng era pătat cu punctişoare roşii, ca nişte muşcături de insecte.

Dorothy îşi puse la loc cămaşa de noapte şi-şi curăţă dinţii – doar cu apă, fireşte; mai bine să nu folosească pastă de dinţi înainte de Sf. Împărt. La urma urmei, ori ţii post, ori nu. Au mare dreptate romano-catolicii aici – şi, în clipa în care se gîndi la asta, simţi că o ia cu ameţeală şi se opri. Îşi puse jos periuţa. Un junghi mortal, un junghi efectiv, fizic, îi săgetase măruntaiele.

Îşi amintise, cu şocul cumplit cu care îţi aminteşti ceva neplăcut dis-de-dimineaţă, datoria pe credit de la Cargill’s, măcelarul, neplătită de şapte luni. Acea datorie îngrozitoare – poate că acum ajunsese la nouăsprezece, poate chiar la douăzeci de lire, şi nu exista nici cea mai mică speranţă că o va putea plăti – era una dintre marile suferinţe ale vieţii ei. La toate orele din zi şi din noapte o aştepta la cotitura gîndurilor ei, gata să se năpustească asupră-i şi s-o chinuie; şi, odată cu ea, ieşeau la suprafaţa memoriei şi o seamă de datorii mai mici, ale căror cuantumuri adunate ajungeau la o sumă la care nici măcar nu îndrăznea să se gîndească. Aproape involuntar, începu să se roage „Te rog, Doamne, nu-l lăsa pe Cargill să ne mai trimită şi azi socoteala!“. Însă o clipă mai tîrziu se hotărî că rugăciunea asta e lumească şi blasfematoare şi ceru iertare pentru ea. Apoi îşi puse capotul şi coborî în fugă la bucătărie cu speranţa că va putea să-şi scoată din minte factura.

Ca de obicei, focul se stinsese. Dorothy îl aprinse din nou, turnîndu-i kerosen şi murdărindu-şi mîinile cu praf de cărbune, şi rămase lîngă el stresată pînă cînd apa din ibric dădu în clocot. Tatăl ei aştepta apa de bărbierit la şase şi un sfert. Cu o întîrziere de doar şapte minute, Dorothy duse cana sus şi bătu la uşa tatălui ei.

— Intră, intră! se auzi o voce înăbuşită şi iritată.

În încăperea cu draperii grele se simţea un aer îmbîcsit şi masculin. Parohul îşi aprinsese lumînarea de pe noptieră şi stătea întins pe o parte, cu ochii la ceasul de aur, pe care tocmai şi-l scosese de sub pernă. Avea părul alb şi des ca puful de scai. Un ochi negru şi strălucitor privi agasat peste umăr, spre Dorothy.

— Bună dimineaţa, tată.

— Dorothy, mi-aş dori, spuse parohul nedesluşit – vocea îi era destul de înăbuşită şi senilă pînă îşi punea dinţii falşi – să faci puţin efort şi s-o trezeşti pe Ellen dimineaţa. Sau să fii măcar tu punctuală.

— Îmi pare foarte rău, tată. Focul s-a tot stins.

— Bine, bine! Pune-o acolo, pe masa de toaletă. Pune-o jos şi trage draperiile.

Acum se făcuse deja zi, însă era o dimineaţă mohorîtă şi înnorată. Dorothy porni grăbită spre camera ei şi se îmbrăcă în viteza fulgerului, aşa cum era nevoită să facă şase dimineţi din şapte. În odaie era doar un pătrăţel de oglindă, şi nici măcar pe aceasta nu o folosea. Îşi atîrnă pur şi simplu crucea de aur la gît – o cruce simplă de aur, nu un crucifix, Slavă Domnului! –, îşi răsuci părul într-un coc la ceafă, îşi înfipse mai multe agrafe la întîmplare prin el şi-şi aruncă hainele pe ea (jerseu gri, sacou şi fustă de tweed irlandez ponosite, dresuri nu tocmai potrivite cu sacoul şi fusta şi pantofi maro, foarte uzaţi), asta luîndu-i cam trei minute. Trebuia să „strîngă“ prin salon şi biroul tatălui ei înainte de biserică – pe lîngă rugăciunile pe care le avea de spus înainte de Sfînta Împărtăşanie şi care îi luau cel puţin douăzeci de minute.

Cînd ieşi cu bicicleta pe poartă, dimineaţa era încă înnorată şi iarba îmbibată de rouă grea. Prin vălătucii de ceaţă de pe deal, biserica St Athelstan’s se profila abia vizibil, ca un sfinx de plumb, în timp ce unicul ei clopot bătea funerar bum! bum! bum! Acum nu mai funcţiona decît un clopot; celelalte şapte fuseseră scoase din cuşca lor şi zăceau tăcute de trei ani, crăpînd puţin cîte puţin podeaua clopotniţei sub greutatea lor. În depărtare, sub pîcla de la poalele bisericii, se auzea dangătul neplăcut al clopotului de la biserica romano-catolică – o chestioară oribilă şi ieftină, care suna ca o tablă şi pe care parohul de la St Athelstan’s obişnuia să o compare cu un clopoţel cu mîner, pentru semnalizarea incendiilor.

Dorothy se urcă pe bicicletă şi urcă în grabă dealul, aplecată peste ghidon. Şaua subţire a nasului i se făcuse rozalie în frigul dimineţii. Un ploier fluieră deasupra capului ei, invizibil pe cerul înnorat. Dis-de-dimineaţă, cîntecul meu se înalţă către Tine, Doamne! Dorothy îşi sprijini bicicleta de poarta prevăzută cu un mic acoperiş deasupra şi, văzînd că are mîinile încă pline de praf de cărbune, îngenunche să şi le şteargă pe iarba înaltă şi udă dintre morminte. Apoi clopotul încetă să mai bată şi ea tresări şi o porni grăbită spre biserică, chiar în momentul în care Proggett, paracliserul, în sutana lui ponosită şi bocancii imenşi, de muncitor, tropăia urcînd treptele navei laterale, pentru a-şi lua locul la altarul cel mai apropiat.

Era foarte frig în biserică şi mirosea a ceară de lumînări şi praf vechi. Era o biserică mare, mult prea mare pentru congregaţia pe care o slujea, în stare destul de proastă şi pe jumătate goală. Cele trei şiruri înguste de strane abia dacă se întindeau pînă la jumătatea navei şi, dincolo de ele, erau porţiuni întinse de lespezi de piatră goale, pe care cîteva inscripţii tocite marcau lăcaşurile unor vechi morminte. Acoperişul de deasupra pristolului era uşor lăsat; lîngă cutia cu banii pentru biserică, două bucăţi de grindă fisurată explicau fără cuvinte că acest lucru se datorează duşmanilor mortali ai creştinătăţii, carilor. Lumina, palidă, era filtrată prin ferestrele cu geamuri lipsite de orice strălucire. Prin uşa deschisă dinspre miazăzi, se vedeau un chiparos zdrenţuit şi crengile unui tei, cenuşii în aerul mohorît şi legănîndu-se uşor.

Ca de obicei, era o singură enoriaşă – bătrîna domnişoară Mayfill, de la The Grange. Prezenţa la Sfînta Împărtăşanie era atît de slabă, că parohul nu putea nici măcar să apeleze la un băiat să-l ajute, cu excepţia dimineţilor de duminică, în care băieţilor le place să se dea mari în faţa congregaţiei în tunicile şi stiharele lor. Dorothy intră în strană lîngă domnişoara Mayfill şi, drept penitenţă pentru cine ştie ce păcat de cu o zi în urmă, dădu la o parte perniţa şi îngenunche pe piatra goală. Tocmai începea slujba. Parohul, în sutană şi un stihar scurt de olandă, recita rugăciunile cu un glas alert şi exersat, suficient de clar acum că îşi pusese dinţii şi ciudat de lipsit de bunăvoinţă. Pe chipul lui de om dificil şi îmbătrînit, palid ca o monedă de argint, se zărea o expresie de răceală, aproape de dispreţ. „Aceasta este o împărtăşanie valabilă“, părea să spună, „şi e datoria mea să v-o ofer. Dar nu uitaţi că nu sînt decît preotul, nu şi prietenul vostru. Ca om, vă detest şi vă dispreţuiesc.“ Proggett, paracliserul, un bărbat de patruzeci de ani cu păr cărunt şi creţ şi o faţă roşie şi chinuită, îi stătea răbdător alături, nepricepînd mai nimic, însă respectuos, făcîndu-şi de lucru cu micul clopoţel pentru împărtăşanie ce i se pierdea în mîinile mari şi roşii.

Dorothy îşi lipi degetele de ochi. Nu reuşise să-şi adune gîndurile – într-adevăr, amintirea datoriei la Cargill nu-i dădea deloc pace. Rugăciunile, pe care le ştia pe dinafară, îi pluteau prin minte fără să le acorde atenţie. Îşi ridică o clipă privirea lăsînd-o să rătăcească în voie. Întîi în sus, către îngerii fără cap ai acoperişului, pe al căror grumaz încă se mai vedeau tăieturile de fierăstrău ale soldaţilor puritani, apoi din nou, către pălăria neagră, cu vîrful cam turtit, a domnişoarei Mayfill şi cerceii ei tremurători, cu piatră neagră. Domnişoara Mayfill purta un palton lung, negru şi învechit, cu un mic guler de astrahan ce avea un aspect destul de slinos, mereu acelaşi de cînd o ştia Dorothy. Era dintr-un material foarte ciudat, ca o mătase marmorată, dar mai gros, traversat de firişoare negre de vipuşcă, ce nu păreau să urmeze un model clar. Putea fi chiar acea ţesătură legendară şi proverbială, bombazină² neagră. Domnişoara Mayfill era foarte bătrînă, atît de bătrînă că nimeni nu şi-o amintea altfel. Dinspre ea venea un parfum vag – un parfum uşor amestecat, în care se simţea un iz de apă de toaletă, naftalină şi, dincolo de ele, un oarece damf de gin.

Dorothy îşi scoase de la reverul hainei acul lung al unei broşe cu cap de sticlă şi, fără s-o vadă nimeni, ascunsă de spinarea domnişoarei Mayfill, îşi înfipse vîrful acestuia în antebraţ. Pielea o furnică, înfiorată. Îşi făcuse o regulă ca, ori de cîte ori constata că nu e atentă la slujbă, să se împungă cu acul, suficient cît să-şi dea sîngele. Era forma de autodisciplină pe care şi-o alesese, paza ei împotriva gîndurilor ireverenţioase şi blasfematoare.

Cu acul pregătit, reuşi cîteva momente să se concentreze la rugăciune. Tatăl ei îşi întorsese un ochi dezaprobator către domnişoara Mayfill, care îşi făcea din cînd în cînd cruce, obicei pe care el nu îl agrea. Afară ciripea un graur. Dorothy descoperi şocată că priveşte mîndră la pliurile stiharului tatălui ei, pe care i-l cususe chiar ea în urmă cu doi ani. Îşi încleştă dinţii şi îşi înfipse acul cîţiva milimetri în braţ.

Acum trebuia să îngenuncheze iar. Era spovedania colectivă. Privirea lui Dorothy – care, vai, rătăcise iar, de astă dată către fereastra cu vitraliu de la dreapta ei, pictată de Sir Warde Tooke, ARA, în 1851, şi reprezentînd primirea lui St Athelstan la poarta Raiului de către arhanghelul Gabriel şi o ceată de îngeri ce semănau extraordinar de bine unul cu altul, şi pe Prinţul Consort – reveni din peregrinări, iar aceasta îşi apăsă acul de o altă parte a braţului. Începu să mediteze profund la sensul fiecărei expresii din rugăciune şi reuşi astfel să fie mai atentă. Dar chiar şi aşa aproape că se văzu nevoită să facă iar uz de ac, atunci cînd Proggett sună clopoţelul în mijlocul pasajului cu „aşadar, laolaltă cu îngerii şi arhanghelii“, zgîndărită, ca de fiecare dată, de o îngrozitoare pornire de-a izbucni în rîs. Era din cauza unei istorii pe care i-o povestise odată tatăl ei, cum, pe vremea cînd era mic şi îl ajuta pe preot la altar, clopoţelul de împărtăşanie avea o limbă deşurababilă, care se desfăcuse; şi preotul spusese: „Aşadar, laolaltă cu îngerii şi arhanghelii, şi în alaiul tuturor celor din ceruri, Îţi preamărim şi preaslăvim numele-Ţi plin de fală, şi Te proslăvim, şi-ţi zicem înşurubează-l odată, idiotule ce eşti, înşurubează-l!“.

Cînd parohul îşi termină slujba, domnişoara Mayfill se ridică în picioare cu mare greutate şi încetineală, ca o marionetă de lemn dezmembrată care se ridică cu fiecare parte a corpului pe rînd, emanînd, la fiecare mişcare, un iz puternic de naftalină. S-a auzit un scîrţîit cumplit – probabil al corsetului, dar zgomotul aducea cu cel făcut de nişte oase frecîndu-se audibil unul de altul. Era ca şi cum în acel palton negru n-ar fi existat decît un schelet uscat.

Dorothy mai rămase o clipă în picioare. Domnişoara Mayfill o pornise poticnit spre altar, tîrîindu-şi paşii anevoios. Abia dacă putea merge, dar se făcea foc şi pară dacă te ofereai s-o ajuţi. Gura, surprinzător de mare, flască şi umedă, îţi sărea în ochi pe fundalul chipului ei bătrîn şi lipsit de culoare. Buza inferioară, tremurătoare din cauza vîrstei, îi saliva, dezvăluindu-i o parte din gingie şi un şir de dinţi falşi la fel de galbeni precum clapele unui pian vechi. Buza superioară îi era adumbrită de cîteva fire negre şi viguroase de mustaţă. Nu era o gură atrăgătoare; nu era genul de gură pe care ai fi vrut s-o vezi bîndu-ţi din cană. Dintr-odată, spontan, de parcă Satana însuşi i-ar fi trimis-o, de pe buzele lui Dorothy scăpă o rugăciune: „O, Doamne, nu mă lăsa să beau din potir după Miss Mayfill!“.

O clipă mai tîrziu, înspăimîntată de grozăvia propriului gînd, înţelese semnificaţia cuvintelor sale şi-şi dori să-şi fi muşcat limba sfîrtecîndu-şi-o în două decît să rostească o asemenea blasfemie ucigătoare chiar pe treptele altarului. Îşi scoase iar acul de la rever şi şi-l înfipse atît de puternic în braţ că abia reuşi să-şi înăbuşe urletul de durere. Apoi păşi pe altar şi îngenunche umilă la stînga domnişoarei Mayfill, ca să fie sigură că va primi potirul împărtăşaniei imediat după ea.

În genunchi, cu capul plecat şi mîinile împreunate pe genunchi, începu grăbită să se roage pentru iertare înainte ca tatăl ei să ajungă la ea cu azima. Însă firul gîndurilor îi fusese întrerupt. Brusc, nu mai avea nici un sens să se roage; buzele i se mişcau, însă în rugăciunile ei nu exista nici suflet, nici înţeles. Auzea bocancii paracliserului tîrşîindu-se şi glasul coborît şi limpede al tatălui ei murmurînd „Luaţi de mîncaţi“, vedea fîşia roasă a covorului roşu de sub genunchii ei, simţea în nări praful, colonia şi naftalina; dar era ca şi cum i-ar fi luat brusc cineva puterea de a se gîndi la Trupul şi Sîngele lui Iisus, scopul pentru care venise aici. Asupra minţii sale se lăsase o pîclă de moarte. I se părea că pur şi simplu nu poate să se roage. Se chinui, îşi adună gîndurile, rosti mecanic primele cuvinte ale unei rugăciuni; însă acestea deveniseră inutile, fără sens – doar nişte carcase goale alcătuite din cuvinte. Tatăl ei îi întinsese azima cu mîna sa frumoasă şi bătrînă. O ţinea între arătător şi degetul mare, sec, cu oarece dispreţ, de parcă ar fi fost o linguriţă de medicament. Privirea îi era fixată asupra domnişoarei Mayfill, care era chircită ca o omidă inelată, scîrţîind din toate cele şi făcîndu-şi cruce atît de elaborat, încît ai fi putut crede că îşi însemnează nişte brandenburguri în partea frontală a paltonului său. Dorothy ezită cîteva secunde fără să primească azima. Nu îndrăznea s-o ia. Era mult, mult mai bine să coboare repede treptele altarului decît să accepte împărtăşania cu aşa tumult în suflet!

Şi atunci, întîmplarea făcu să-şi arunce privirea lateral, prin uşa deschisă de la miazăzi. O rază subită de soare străpunsese norii. Aceasta cobora, traversînd frunzele teilor, şi un pîlc de frunze din uşă străluciră într-o nuanţă trecătoare de verde, fără egal, mai verde decît jadul şi smaraldul sau apele Atlanticului. Era ca şi cum scînteierea unei splendori de neînchipuit licărise preţ de o clipă, revărsînd asupra uşii o lumină verde, după care se stinsese. Prin inima lui Dorothy trecu un val de bucurie. Fulgerul de lumină vie o făcuse să-şi recapete, într-o fracţiune de secundă, pacea sufletului, iubirea pentru Dumnezeu, puterea de a se ruga. Ca prin miracol, verdele frunzelor făcuse să se poată ruga iar. Slavă vouă, tuturor lucrurilor verzi de pe pămînt, slăvit fie Domnul! Începu să se roage iar, cu ardoare, cu bucurie, recunoscătoare. Azima i se topi pe limbă. Luă vinul de la tatăl ei şi gustă fără repulsie, ba chiar cu bucurie sporită de acest mic act de supunere, conturul ud lăsat de buzele domnişoarei Mayfill pe marginea de argint a cupei.

1. Soluţie de lustruit metalul.

2. Ţesătură din amestec de mătase şi lînă, folosită cu precădere la hainele de doliu.