© 2018 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7488-6

ISBN PDF: 978-973-46-7489-3

ISBN print: 978-973-46-7469-5

Coperta: Carmen Parii

Foto autoare : © Cristian Şuţu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

DORINA RUSU a fost jurnalist în perioada complicată a anilor ’90 şi a fost martor la majoritatea evenimentelor importante ale acelor ani. A scris pentru Opinia studenţească, Cuvîntul, Zig-Zag, România liberă, Ziua. A colaborat la Radio Europa Liberă şi a lucrat la TVR. A fost căsătorită cu politicianul liberal Horia Rusu, iar după moartea acestuia, în 2001, a condus timp de zece ani fundaţia cu acelaşi nume, care a promovat ideile liberalismului clasic şi ale capitalismului occidental. A colaborat în mai multe campanii electorale, printre care cea a lui Crin Antonescu din 2009 şi cea a lui Klaus Iohannis din 2014. Din 2015 este membru în Consiliul Naţional al Audiovizualului.

„Mă grăbesc să râd de toate, de teamă să nu fiu obligat să plâng.“

Pierre de Beaumarchais,
Bărbierul din Sevilla

Râsul

Am avut o presimţire în ziua aceea. Era pe la sfârşitul vacanţei de vară, terminaserăm de cules cartofii, iar eu îi sortam şi-i căram în beci, când, aşa, deodată, am lăsat găleata jos şi am ieşit la poartă, să văd ce se mai întâmplă pe drum. Întâi am văzut că un animal ciudat se apropia sărind pe mijlocul şoselei. Am fugit înspăimântată în curte. O fi lup? m-am întrebat, dar pe urmă m-am gândit că n-are cum să fie un lup pe stradă, ziua-n amiaza mare. Poate-i cangur, mi-am spus, dar ce să caute un cangur la noi în sat? M-am întors la poartă. Când animalul s-a mai apropiat, am văzut că era un cal sur. Fusese priponit pe marginea şanţului şi scăpase din funie. Era împiedicat, picioarele din faţă îi erau legate unul de altul şi sărea ca un cangur. Abia mi se potolise puţin spaima, când am văzut că mai la deal, în dreptul casei prietenei mele Codruţa, era multă lume. Pe marginea şoselei era o dubă albă. O femeie care venea la vale mi-a spus că pe Codruţa a călcat-o maşina şi că a dus-o salvarea la spital. A vrut să traverseze şi nu s-a uitat nici la deal, nici la vale, iar duba venea cu viteză şi a lovit-o. Nu-mi venea să cred, la noi în sat nimeni nu mai fusese călcat de maşină până atunci şi nu înţelegeam de ce i s-a întâmplat asta tocmai prietenei mele. Seara m-am dus la ea la poartă, dar nu era nimeni acasă. Peste două zile am aflat că a murit.

Nimeni nu înţelegea cum de eram prietene. Eu eram prea cuminte şi învăţam bine, ea era prea obraznică şi nu învăţa deloc. Dar ştiam, cu toate astea, că era mai deşteaptă decât mine.

Mama îmi spunea că sunt moale, pentru că nu săream garduri, nu alergam, nu eram bună la sport, nu ieşeam să mă joc cu fetele de pe stradă. Mă jucam cu verişoarele de peste drum, iar în restul timpului stăteam în casă şi citeam. Codruţa era zbânţuită, neliniştită, agitată, sărea toate gardurile. Nu eram populară, dar nici ea nu era. Eu, pentru că citeam prea mult şi vorbeam puţin, ea, pentru că se băga în discuţiile tuturor, îi provoca, sărea la bătaie, avea tot timpul ceva de comentat.

Şi părinţii noştri erau diferiţi. Părinţii mei lucrau amândoi la CAP, unde se plătea prost. Însă erau serioşi şi harnici, oamenii îi respectau. Tatăl Codruţei, Mitică, lucra la oraş şi avea salariu bun, dar era unul dintre bătăuşii satului. Se ştia: la fiecare nuntă la care erau chemaţi el şi fraţii lui, se îmbătau şi ieşea cu bătaie. Dacă nu aveau motiv, căutau. Mitică, înalt şi gras, cu păr roşu foarte scurt, dădea totdeauna cu capul. Toată lumea îi ştia de frică, era spaima nunţilor. Când se întorceau de la câte o nuntă, părinţii mei îmi spuneau:

— Iar s-a bătut Mitică.

Apoi îmi povesteau cum decurgeau lucrurile, de fiecare dată la fel: bătaia începea în sala de nuntă, de la o vorbă spusă din greşeală sau de la un dans sau cine mai ştie de la ce. Întâi se auzeau urlete, apoi capetele pocneau, începea să curgă sânge, după care lumea îi împingea afară pe Mitică şi pe adversarul lui, iar bătaia continua în noapte, până când se întorceau în sală transpiraţi, plini de sânge şi cu cămăşile rupte.

În restul timpului, Mitică părea om de treabă, vorbea frumos şi se uita blând la toată lumea cu ochii lui albaştri, deşi unii credeau că îşi bate nevasta. Lumea zicea că fata îi seamănă, de asta e aşa de războinică. Poate de aia nu voiau copiii să fie prieteni cu ea, pentru că părinţilor le era frică de tatăl ei. Mie nu-mi era frică, îmi plăcea să fiu prietenă cu ea. Ştiam că taică-său o iubeşte foarte mult, pentru că semăna cu el.

Codruţa avea părul roşu, tuns scurt, pistrui pe toată faţa, ochi verzi şi buze roşii, iar palmele îi erau tot timpul umede şi reci. Nu ştiai niciodată ce-i trece prin cap, când o apuca să facă vreo nebunie, să sară la bătaie, să împingă, să strice ceva, să râdă de cineva. Aşa cuminte cum eram, faţă de ea aveam un fel de admiraţie pentru curajul şi neobrăzarea ei, amestecată cu puţină teamă, pentru că, deşi pe mine nu mă ataca niciodată, nu ştiam la ce să mă aştept de la ea.

Ne întorceam împreună de la şcoală şi de multe ori ne întâlneam după ore. Pe drumul dinspre şcoală spre casă plecam în grup cu celelalte fete, dar pe Codruţa o lăsau deoparte. Atunci rămâneam în urmă cu ea. Îmi plăcea să mergem împreună şi să povestim tot felul de lucruri, pentru că era amuzantă. Dar ea nu se mulţumea cu mine: pe la jumătatea drumului, prin faţa casei lui Mihai al lui Avram, o lua la fugă spre fetele care erau în faţă şi le spunea ceva urât, îi smulgea căciula uneia ori o lovea pe alta. Mă întrebam de ce vrea neapărat ca ele s-o bage în seamă, deşi nu o plăceau, şi nu se mulţumea cu mine, care o plăceam. Eram puţin geloasă.

Aveam vreo zece ani când ne-am dus într-o seară în vale, în centrul satului, şi am văzut la gazeta de perete un afiş cu îndemnuri tovărăşeşti, pus de Toancă, învăţătorul care era şi secretar de partid. Nu ne plăcea de el pentru că zbiera tot timpul şi pentru că înainte de Paşte venea în fiecare clasă şi ne dădea ordin, strigând de se făcea roşu, să nu ne ducem la denii. Nu-l ascultam, nouă ne plăcea la denii, nu pentru că eram bisericoşi, ci pentru că ne întâlneam cu toţii în curtea bisericii, iar băieţii căutau ouă de ciori pe sub copaci şi le puneau în buzunarele fetelor. În ziua aceea, eu şi Codruţa am citit ce a scris Toancă pe hârtia de la gazeta de perete şi ni s-a părut caraghios. Ca să fac un gest de vitejie în faţa ei, am rupt hârtia, iar ea a râs. Cineva m-a văzut şi m-a pârât la şcoală, iar a doua zi învăţătoarea m-a ridicat în picioare în faţa clasei şi m-a întrebat de ce am făcut-o.

— M-a pus Codruţa, am zis speriată, profitând că ea nu venise în ziua aia la şcoală şi gândindu-mă că învăţătoarea o să mă creadă, că doar eu eram cuminte şi învăţam, iar Codruţa era obraznică şi nu învăţa.

Învăţătoarea m-a crezut şi nu prea, dar a spus atât:

— Otilia, dar dacă ea îţi zicea să te arunci în fântână, tu te aruncai?

A fost prima dată când am auzit vorba asta şi la început n-am înţeles-o. M-am gândit că era o fântână puţin mai încolo de locul cu gazeta de perete şi am răspuns înfiorată că nu, nu m-aş fi aruncat în fântâna aia dacă mi-ar fi cerut Codruţa. Dar, în timp ce spuneam asta, mi-am dat seama că ea nu mi-ar fi cerut aşa ceva şi că învăţătoarea ştie asta. Am înţeles brusc ce a vrut să spună de fapt. Când a venit la şcoală, peste vreo două zile, Codruţa nu mi-a spus nimic. Poate nici nu a aflat, dar mi-a fost ruşine că am dat vina pe ea.

Odată a venit la şcoală cu o banană. Nu mâncase nimeni din clasă banane. Era verde, o ţinuse un timp pe dulap să se coacă, dar nu a mai avut răbdare. A împărţit-o, mi-a dat şi mie o bucată, chiar dacă nu cerusem. Avea gust şi miros de iarbă. Şi astăzi, când îmi amintesc de Codruţa, simt miros de iarbă verde.

Pe la vreo doisprezece ani s-a mai cuminţit puţin şi fetele de pe stradă au început s-o accepte. Şi eu mă înţelegeam mai bine cu ele. Veneam de la şcoală toate, într-un grup mare. Odată, la sfârşitul lui mai, după o ploaie, m-am dus pe dealul satului cu Marinela, să culegem gâze pentru insectar. Codruţa îşi dorea mult să fie prietenă cu Marinela, mai ales că stătea chiar peste drum de ea, dar nu reuşea deloc. Îmi părea rău, dar nu aveam ce să fac. În ziua aia am cules cu Marinela buburuze, gândaci verzi fosforescenţi şi am alergat prin iarba udă după libelule, iar după aia ne-am dus acasă la ea şi mi-a împrumutat o carte veche, Zoia şi Şura, despre eroina sovietică Zoia Kosmodemianskaia şi despre fratele ei, scrisă de mama lor, Liuba Kosmodemianskaia. Am citit-o de mai multe ori şi mi-au plăcut poveştile cu Zoia şi Şura când erau copii, dar nu mi-a plăcut cum au murit şi nu am înţeles de ce mama lor era mândră că au murit pentru ţară. Nu pricepeam de ce băiatul îşi schimba tot timpul numele: ba Aleksandr, ba Saşa, ba Şura, ba Saşenka şi tot aşa, de nu mai ştiam cine e. Marinela n-a putut să mă lămurească, ea nu citise cartea.

Eram încă prietenă cu Codruţa, dar, de când nu mai era aşa de obraznică, nu-mi mai plăcea ca înainte. Se străduia prea mult să fie ca celelalte fete. Tot nu era ca ele, dar voia.

Când, la două zile după accident, au adus-o acasă în sicriu, era îmbrăcată în mireasă, iar noi, colegii de clasă, am mers cu toţii, seara, la căpătâiul ei. Ne-am adunat în camera bună, unde era sicriul, şi ne uitam prostiţi la faţa plină de pistrui a Codruţei, senină, frumoasă, fără nicio urmă de la accident. Nu ştiam ce să facem şi ce trebuie să spunem. Am văzut că părinţii îi puseseră lângă cap un deodorant Bob, nu ştiam de ce. Nu se dădea nimeni dintre noi cu Bob, nu se găsea. M-am gândit că poate voiau să arate că fata lor merita să ia cu ea ceva deosebit.

Stăteam lângă sicriul prietenei mele şi mă întrebam de ce nu îmi vine să plâng.

— Scoală, Codruţă, că au venit colegii tăi să te vadă. A venit Otilia, prietena ta, a început să bocească mama ei.

Voiam să plâng, ştiam că aşa ar fi fost normal şi că asta ar aştepta ceilalţi de la mine, dar nu puteam. Am început să mă gândesc la după-amiezile pe care le-am petrecut împreună, la prostiile pe care le-am făcut, la glumele ei enervante, la felul cum le smulgea căciulile fetelor fiţoase şi le arunca în sus, la foile rupte din caietele copiilor pe care nu-i plăcea. Mă gândeam că ea făcea dreptate într-un fel, pentru că ăia de care se lega erau nişte proşti, chiar meritau.

După atâtea amintiri aşteptam să vină lacrimile, dar în loc de asta am început, fără să-mi dau seama, să râd. Nu mă puteam opri. Stăteam lângă sicriul prietenei mele şi râdeam. Nu era un râs zgomotos, dar mi se scutura tot corpul şi simţeam că nu mai am aer. M-am speriat şi m-am uitat în jur, dar nimeni nu era atent la mine. Chiar dacă ceilalţi nu mă vedeau, mă simţeam vinovată. Cum să râd, când ea a murit? Am căutat în buzunar după batistă, mi-am îndesat-o în gură şi am ţinut-o aşa până mi-a trecut. Ca să-mi răscumpăr greşeala, am mai stat acolo o bucată de vreme după ce colegii mei au plecat. Când am plecat spre casă era deja întuneric. Toată noaptea am visat urât.

Nu era prima dată când aveam de-a face cu moartea. O mai întâlnisem în vara când am împlinit şase ani. Atunci a murit fratele tatei. Era bolnav de câţiva ani. A stat mult în pat, iar eu mă duceam în fiecare zi să-i ţin de urât. Îi spuneam poveşti şi adormea liniştit, iar când se trezea, se ducea în cămară şi îmi aducea turtă dulce sau câte un măr frumos, pe care îl mâncam cu tot cu sâmburi şi coadă. Mama îmi spunea să stau departe de pat, să nu iau răceală. Dar am auzit-o odată vorbind cu tata, a spus că avea cancer. Nu ştiam ce înseamnă, dar îmi dădeam seama că e o boală rea, despre care se vorbeşte în şoaptă. Odată, cu vreo două luni înainte de a muri, fratele tatei, care locuia alături, a venit într-o plimbare până la noi în curte, în pijama, cu o vestă pe deasupra. Era foarte slab şi palid, s-a aşezat în scrânciob şi, hâţânându-se uşurel, a început să vorbească despre moarte. Mama i-a făcut semn că sunt şi eu acolo, iar el a schimbat vorba, dar am înţeles, căci copiii înţeleg întotdeauna lucrurile astea. La înmormântare, în drum spre cimitir, am stat în camion, lângă sicriu. Atunci l-am văzut pentru prima şi ultima oară pe tata plângând şi am înţeles, fără să-mi spună nimeni, ce înseamnă moartea. La fel cum, mai târziu, peste vreo doi ani, când stăteam pe pat în bucătăria de vară şi citeam o poveste în care Făt-Frumos sau altcineva umbla prin lume în căutarea fericirii, mi-am dat seama că ştiu ce înseamnă cuvântul ăsta fără să întreb pe nimeni, deşi nu-l auzisem până atunci, pentru că la noi în sat oamenii nu vorbeau între ei despre fericire.

Mai ştiam câte ceva despre moarte de la zece ani, când s-a sinucis colegul nostru Sandu. Era mic, bâlbâit şi plângea des, nu avea prieteni şi nu ştia nimic la şcoală, iar copiii râdeau de el. Nu avea tată, iar mama lui, care era femeie de serviciu, era mereu supărată şi-l bătea, uneori chiar de faţă cu noi. Într-o dimineaţă, tot la sfârşitul unei vacanţe de vară, el nu a mai putut îndura toate astea şi a făcut un lucru la care nimeni nu s-a aşteptat: s-a spânzurat de creanga unui copac, pe marginea pârâului.

În ziua înmormântării Codruţei era o vreme mohorâtă, stătea să plouă. Diriginta noastră, tânără şi frumoasă, care locuia la oraş, profesoară de istorie, ştia că fusesem prietenă cu ea şi mi-a adus nişte foi cu un discurs pe care-l scrisese acasă, să-l citesc în camion. Nu prea înţelegeam ce înseamnă asta, dar am luat foile fără să spun nimic. Pe drumul de la biserică spre cimitir, convoiul a oprit în dreptul şcolii, iar diriginta mi-a spus să urc lângă sicriu şi să citesc. Începuse să burniţeze. Îmi tremurau picioarele când am urcat lângă prietena mea. Am încercat să nu mă uit la faţa ei liniştită, plină de pistrui, şi nici la toată lumea aia din jurul camionului. Venise tot satul la înmormântare. Am început să citesc:

— Regretata noastră colegă Codruţa… Acum, când frunzele toamnei, în dansul morţii, te-au răpit şi pe tine…

Aici m-am oprit. Rândurile au început să-mi joace în faţa ochilor, n-am mai văzut nimic, iar hohotele de plâns nu s-au mai putut opri. Nu aveam aer. Degeaba mi-a făcut diriginta semn să mă liniştesc. N-am mai auzit nimic. N-am aflat dacă până la urmă diriginta a renunţat la discurs sau l-a citit chiar ea. De restul înmormântării nu-mi mai amintesc, ştiu doar că se făcuse foarte frig.

Într-o seară, după aproape un an, eram pe podul din faţa porţii, aşteptam să schimb butelia de la aragaz. Mitică, tatăl Codruţei, venea de la oraş, iar când a ajuns în dreptul meu s-a oprit şi a traversat până la pod. Mi-am dat seama că era ameţit, întotdeauna se îmbăta când era zi de salariu. Nu credeam că o să-mi dea un cap în gură, cum făcea la nunţi, dar acum, că nu mai era Codruţa, îmi era puţin frică de omul ăla tuns chilug, înalt şi gras cum nu mai era altul în sat. Nu ştiam ce să fac, nu-mi venea să rămân pe loc, dar nici să plec nu puteam, să las butelia singură. Mă gândeam că poate aflase că am râs lângă sicriul fetei lui şi o să mă certe. Sau că o să-mi reproşeze că nu am putut să vorbesc la înmormântare. Sau că în clasa a patra am dat vina pe ea pentru foaia ruptă de la gazeta de perete. Ajuns însă în faţa mea, omul începu să plângă. Voia să zică ceva şi nu ştia ce. Nici eu nu ştiam. Ne uitam unul la altul şi tăceam. Atunci se scotoci în buzunar, scoase 25 de lei şi mi-i întinse:

— În amintirea Codruţei, că ai fost prietenă cu ea.

Şi a plecat plângând. Iar eu m-am simţit vinovată şi am plâns pe pod, lângă butelia goală.

Din anul ăla, Mitică nu s-a mai bătut la nunţi. Ori, dacă s-a bătut, părinţii mei nu mi-au mai povestit niciodată.

Paznicul de noapte

Când îl vedeam venind la vale pe Ghiţă Pistol, cu genunchii puţin îndoiţi în ciubotele grele de cauciuc, cu căciula cu clape de blană tot timpul pe cap, fie vară, fie iarnă, mă cuprindea un fel de ciudă amestecată cu milă. Stăteam cu verişoarele mele la poartă şi râdeam de el. Venea de foarte departe sau cel puţin aşa mi se părea. Satul lui era la câţiva kilometri distanţă, dar credeam că este peste mări şi ţări. Era un cătun cu câteva case şi drumuri pline de noroaie, departe de şosea. Nici autobuzul nu avea staţie în dreptul lui. Ghiţă era paznic de noapte la Sfatul Popular, dar de multe ori se plângea că are drum lung de străbătut şi făcea schimb cu unchiu-meu, care era paznic de zi. Nu ne plăcea asta, mai ales în vacanţa de vară, când de multe ori unchiu’ ne lăsa pe noi stăpâne. Ghiţă ne lua, fără să ştie, cea mai mare plăcere.

Ne petreceam mult timp la Sfat, când primarul nu era acolo. Nu aveam mare lucru de făcut ca înlocuitori de paznic. Când veneau oameni să întrebe de primar, ne simţeam importante, dar de cele mai multe ori nu venea nimeni. Eram numai noi în toată Primăria. Camerele erau mari şi răcoroase şi puteam să ne instalăm unde voiam, chiar şi în biroul primarului. În clădirea Sfatului fusese înainte dispensar, ne născuserăm toate în camera mare din mijloc, care acum era sală de şedinţe.

Făceam concursuri de sărit de pe scările înalte din faţă, culegeam chiştoace de ţigări aruncate de oameni, ne ascundeam în spate şi le fumam, ne urcam în mărul bătrân care făcea nişte mere sântilieşti mari, zemoase şi acrişoare. Dar cel mai mult ne plăcea să stăm în şareta fără cal şi să ne jucăm de-a doamnele. Ne prefăceam că suntem nişte cucoane bogate, cu pălării cu pene, care umblau cu trăsura şi vorbeau frumos, ca la oraş, despre lucruri importante.

Uneori ne urcam în podul grajdului, stăteam întinse în fânul uscat şi ne uitam prin crăpăturile dintre scânduri la caii care mâncau liniştiţi. Îmi era frică de cai, cum îmi era frică şi de alte animale, dar îmi plăceau. Îmi plăcea să mă uit la ochii lor mari şi la dinţii înverziţi, care li se dezveleau când începeau să necheze. Îmi plăcea mirosul de balegă uscată, amestecat cu mirosul fânului pe care stăteam. Serile, când era câte un film românesc, ne duceam să ne uităm în sala mare de şedinţe, unde era televizorul. Dar de multe ori avea purici şi nu se vedea nimic.

Aşteptam cu sufletul la gură întâlnirile pe hol cu contabilul pitic şi cocoşat, care locuia la oraş şi venea mereu îmbrăcat la patru ace, într-un costum gri cu dungi şi cămaşă albă. Avea o faţă mare, palidă, ochi albaştri şi apoşi şi părul negru ca tăciunele. Ne întrebam de fiecare dată cum o fi viaţa lui, dar nu îndrăzneam să intrăm în vorbă, era întotdeauna foarte serios şi ne era puţin frică de el. Peste vreo câţiva ani, când nu ne mai duceam la Sfat, am auzit că s-a sinucis. Se îndrăgostise, şi de dragul femeii intrase în banii pe care-i gestiona.

Pierdeam multe când Ghiţă Pistol voia să fie paznic de zi în loc să fie paznic de noapte. Când era el acolo, nu ne puteam duce, era morocănos şi nu ne lăsa să facem nimic.

Nu înţelegeam cum de ajunsese Ghiţă să fie paznic de noapte la Primărie, pentru că stătea departe, era bătrân şi fricos. Oamenii povesteau că într-o seară, când se făcuse deja întuneric, a ieşit în curte şi, când să se întoarcă, a văzut lângă picior o căţea urâtă, neagră, care tocmai fătase şi umbla după mâncare. Se ştia că era foarte rea, îi muşcase pe câţiva din sat. Când a văzut-o, Ghiţă s-a fâstâcit şi n-a mai ştiut să spună marş.

— Haitaaa! a strigat cât îl ţinea gura.

L-o fi auzit un om de pe stradă, pentru că de-atunci mulţi au râs de el: cum să fie paznic unul care se teme de o căţea? Sau poate cineva a inventat povestea, dar lumea credea că e adevărată. Era totuna, după cum aveam să-mi dau seama peste câţiva ani. Dacă toţi cred că un lucru s-a întâmplat, nu mai contează dacă e sau nu adevărat.

Când Ghiţă anunţa că nu poate să vină noaptea şi îl ruga pe unchiu-meu să facă schimb cu el, că tot stătea lângă Sfat, toţi eram nemulţumiţi: mătuşă-mea, pentru că el trebuia să stea noaptea în post în loc să doarmă în patul lui, iar noi, pentru că nu mai puteam să facem pe cucoanele în şaretă.

Într-o după-amiază eram în curtea verişoarelor mele, când l-am văzut pe Ghiţă Pistol că se apropie de poartă. Părinţii lor nu erau acasă.

— Iar vine ăsta. Eu nu vreau să vorbesc cu el, mă ascund, nu vreau să mai facă tata de noapte în locul lui, a zis vară-mea mai mare, Maricica.

Mie parcă îmi părea rău de el când îl vedeam cum se apropie, târându-şi cizmele alea mari. În seara aia era şi un film românesc, pe care aş fi vrut să-l văd la televizorul mare din sala de şedinţe. Am încercat s-o conving pe vară-mea să iasă la poartă şi să-i spună că da, o să-i zică lui taică-său. Dar era hotărâtă.

— Nu ies. Mă cac şi mă piş în gura lui, a zis.

Când Ghiţă s-a apropiat de poartă, ea s-a dus în bucătăria de vară şi s-a ascuns după uşă. M-am supărat şi m-am dus eu la poartă. Chiar atunci intra şi mama, venea să ia apă de la fântână. În urma ei venea Pârchidău, motanul nostru tărcat. Pe toţi motanii pe care i-am avut i-a chemat Pârchidău.

— Ce mai faci, bădie? l-a întrebat mama pe Ghiţă.

— Iote, zise el, aprinzându-şi un Carpaţi fără filtru, am venit să vorbesc cu bădia Ion. Îi acasă? a întrebat omul, după ce şi-a băgat chibriturile în buzunar, uitându-se spre mine.

— Nu-i, am răspuns îmbufnată.

— Nici Anica?

— Nici ea.

— Dar fetele?

— Maricica e acasă, dar s-a ascuns după uşă şi a spus că se cacă şi se pişă în gura matale, am spus dintr-o suflare.

Credeam că am făcut ce trebuie, că doar mama mă învăţase să spun întotdeauna adevărul, dar când m-am uitat la ea mi-am dat seama că, de data asta, adevărul n-a fost bun.

— D-apăi aşa se vorbeşte cu un om bătrân, fată hăi? Da’ ce, am ajuns bătaia de joc a copiilor? m-a întrebat el, iar eu nu înţelegeam de ce s-a supărat, că doar eram de partea lui.

Cred că mi-ar fi dat una dacă nu era mama acolo.

Mi-am dat seama că-i nervos când şi-a aruncat ţigara fumată numai pe jumătate. Ştiam că nu are ţigări de aruncat, de multe ori nu avea bani să-şi cumpere şi cerea de la unchiu-meu. Odată l-am văzut că aduna chiştoace din faţa Sfatului. A tuşit amărât şi a plecat, târându-şi ciubotele, iar mama, roşie la faţă, a rupt o nuia din prunul de la poartă şi mi-a tras câteva peste picioare. Văzând despre ce e vorba, Pârchidău şi-a pus coada pe spinare şi a zbughit-o spre casă. Era un motan deştept.

— Treci acasă, mi-a spus mama.

Nu a mai scos apă, a lăsat găleata goală pe banca de lângă fântână.

Nu voiam să mă duc, mă temeam că mă bate. M-a luat de-o aripă şi m-a împins peste drum, în curtea noastră. S-a oprit în mijlocul curţii, cu nuiaua în mână.

— Fă Otilie, da’ de ce-ai făcut treaba asta?

— Pentru că m-a enervat Maricica. Voiam să iasă şi ea n-a vrut. E o vacă. Aşa a zis, e adevărat.

— A zis în bucătărie, nu i-a spus lui. Tu eşti mai proastă. Cum să te duci la om şi să-i spui aşa ceva? Am crezut că intru-n pământ de ruşine, a zis mama, acum mai mult necăjită decât nervoasă.

Am început să plâng. Mama a aruncat nuiaua şi mi-a spus că nu tot ce-i adevărat trebuie spus.

Mi-a povestit că păţise asta şi cu frate-meu, dar când era mult mai mic decât eram eu. Stătea de vorbă cu nişte femei şi le spunea că are vreo câţiva iepuri, iar frate-meu, de lângă ea, a zis: „Cum, n-ai numa’ doi?“. Mama s-a supărat că a făcut-o de râs şi i-a tras vreo câteva la fund când au ajuns acasă, iar el a întrebat-o nedumerit: „Da’ nu tu mi-ai spus să spun adevărul?“.

— Avea dreptate, eu l-am învăţat aşa. Mi-a părut rău că l-am bătut. Aşa te-am învăţat şi pe tine, dar nu poţi să spui orice, chiar dacă e adevărat. Trebuie să ai şi tu oleacă de glagore.

Frate-meu a râs când a aflat ce-am făcut, dar eu am fost mult timp atentă să nu fiu la poartă când trecea Ghiţă prin faţa casei. Îmi era ruşine şi puţin frică. Dacă vede că sunt singură acasă şi vine să mă bată? mă gândeam. Când îi vedeam ciubotele şi căciula că se apropie, mă ascundeam în fundul curţii. N-am mai râs niciodată de el şi nici la Sfat nu m-am mai dus. După ce a ieşit la pensie, nu l-am mai văzut deloc. Mare lucru n-am învăţat totuşi. Lucruri care nu trebuiau spuse am mai spus de multe ori după aceea.