© 2014 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4626-5

ISBN PDF: 978-973-46-4627-2

ISBN print: 978-973-46-4487-2

Coperta: Radu Răileanu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

AURORA LIICEANU, doctor în psihologie, a lucrat în cercetare şi a predat psihologie la diferite universităţi din Bucureşti, dar şi la UQAM (Canada) sau EHESS (Franţa). În prezent, este cercetător senior la Institutul de Filosofie şi Psihologie „Constantin Rădulescu-Motru” din cadrul Academiei Române. De aceeaşi autoare, la Editura Polirom au mai apărut: Rănile memoriei. Nucşoara şi rezistenţa din munţi (2003, 2012), Prin perdea (2009, 2012), Rendez-vous cu lumea (2010, 2012), Patru femei, patru poveşti (2010, 2011), La taifas (2010, 2012), Viaţa nu-i croită după calapod (2011), Cuvinte încrucişate (2012), Supuse sau rebele. Două versiuni ale feminităţii (2013) şi Legături de sînge. Povestea Ioanei (2013).

Non esistono mogli o mariti perfetti. Figuriamoci le suocere… (Nu există neveste sau soţi perfecţi. Darămite soacre…)

Papa Francesco

Eu găsesc că familia, orice familie, este instituţia cea mai misterioasă din lume, cea mai paradoxală, cea mai tragică, cea mai amuzantă şi cea mai absurdă…

Amos Oz, într-un interviu luat de Antoaneta Ralian

Bună, fetelor! Dacă ar fi să vorbim despre soacre, aş umple pagini întregi. Însă, când văd că suntem multe în situaţia asta, mă gândesc că ar fi interesant să înfiinţăm o asociaţie…

O noră, comentariu online

Introducere

Aminteşte-ţi că fiul tău nu e fiul tău, ci fiul timpului său.

Confucius

Mai sunt şi bărbaţi, slavă Domnului, pe lumea asta care-şi dau seama că unele mame sunt asemănătoare comunismului, adică timpul lor e apus. Sincer să spun, m-aş certa cu mama pentru bunăstarea în sânul familiei mele.

Un forumist

De când e lumea şi pământul, se spune, soacra şi nora nu se prea înţeleg. Cultura populară este bogată în poveşti, proverbe, zicători şi bancuri care, adunate, fac din soacră un personaj negativ şi din noră o victimă. Până şi un cactus, cu frunze cărnoase, pline de ţepi vajnici, este numit „limba-soacrei“. Şi cine nu vede în câte reviste, ziare, emisiuni TV şi de radio, reality-show-uri, comentarii online, forumuri şi bloguri se discută această relaţie, dându-ne impresia că este universală şi atemporală?

Există însă şi literatura de specialitate, în care psihologi, psihanalişti, psihoterapeuţi, sociologi, antropologi încearcă să vadă de ce este atât de răspândit acest stereotip. Tot ce scriu ei nu se compară cu folclorul şi explozia comunicării online. Totuşi, cultura populară şi producţia academică se întâlnesc într-un consens: relaţia dintre soacră şi noră se impune prin specificitatea ei.

Ea nu este deloc simplă. Nu este o relaţie între două femei doar, pentru că între ele există un bărbat. Fiul soacrei şi soţul nurorii. Un bărbat. Bogăţia comunicării online, literatura specialiştilor, literatura academică, comentariile cititorilor, cărţile self-help ne fac să intrăm într-o lume complicată de voci diferite care învinovăţesc fie soacra, fie nora, fie pe fiul soacrei. Oricine este interesat de relaţiile interpersonale se poate întreba: cum o mamă care-şi iubeşte fiul intră într-o relaţie tensionată, uneori conflictuală cu cineva care-i iubeşte fiul, adică nora? De ce pentru noră soacra este un monstru, o scorpie, o viperă care muşcă atunci când ţi-e lumea mai dragă, o lupoaică în blană de miel, iar pentru soacră nora este o piţipoancă, „una“ care i-a păcălit fiul, care nu-l iubeşte şi care, când se mărită, se vede cu sacii în căruţă şi-şi dă arama pe faţă? Ce le face să fie duşmance, să nu se înţeleagă şi să nu cadă la pace?

Există, fără îndoială, explicaţii şi justificări de ambele părţi şi nedumeriri ale bărbaţilor, aflaţi la mijloc.

Am încercat să văd ce spun soacrele, ce spun nurorile, ce spun bărbaţii şi ce spun psihologii. Nurorile se sfătuiesc online, răzvrătite şi nemulţumite, pretinzând autonomie de cuplu, soacrele frustrate par neliniştite şi parcă dau înapoi, bărbaţii se plâng că sunt la mijloc. Cine are dreptate? Sau e posibil să dăm crezare vocilor lor? Fără îndoială, există tensiuni şi conflicte. Cum se pot rezolva ele? Unde este cheia rezolvării?

Psihologii spun că ea este la cuplul noră-soţ sau chiar mai degrabă la noră. Sociologii declară dispariţia treptată, dar evidentă, a familiei extinse şi, dacă la acest lucru adăugăm şi emanciparea femeii, extincţia soacrei, mama bărbatului, este inevitabilă. La distanţă de cuplu, puterea soacrei scade, iar nora iese victorioasă. Nu singură, ci cu mama ei alături, spun psihologii, afirmând că un matriarhat bizar se instalează insidios, susţinut fiind de societate. Complicitatea de sânge bate complicitatea de sex. Nora şi mama ei câştigă, bărbatul pierde, devenind o mamă-bis.

Există susţinători ai soacrei care consideră că ea nu trebuie să fie nici marginalizată, nici inexistentă. Ea, după afirmaţiile unui psihiatru-psihanalist, Aldo Naouri, va fi singurul bastion al cauzei paterne, o cauză necesară în pofida confruntării actuale dintre patriarhat şi matriarhat. Chiar dacă admitem, spune el, că patriarhatul a impus inegalităţi mari între bărbaţi şi femei, matriarhatul actual nu a reuşit să le şteargă, ci, dimpotrivă, a negat diferenţele între sexe. Prezenţa soacrei echilibrează relaţia bărbat-femeie şi o face pe noră să înţeleagă mesajul pe care i-l adresează soacra: „Am fost femeie înaintea ta, ştiu cum am reuşit prin tot felul de manevre proprii femeilor să-l fac pe tatăl fiului meu să-mi mănânce din palmă, ei bine, te avertizez că sunt aici, te urmăresc, te privesc. Din fiul meu nu vei face ce-ai vrea tu!“.

Ca atare, cineva trebuie să sprijine bărbatul pentru a-şi câştiga autoritatea şi puterea pierdute şi, cu ele, responsabilităţile lui. Există deci puncte de vedere care susţin necesitatea soacrei. Pare, din cele de mai sus, că războiul între sexe, care a existat dintotdeauna, nu va dispărea şi nici nu ar trebui să dispară. După autorul mai sus menţionat, din această opoziţie se creează un echilibru societal în care fiecare parte are puterea ei. Astăzi, societatea nu mai susţine tatăl, natura a învins cultura. Soacra, dacă există, readuce cultura în joc. Şi de aceea ea nu trebuie să dispară.

Datele de mai jos nu constituie nicidecum o prezentare a dimensiunii interculturale a relaţiei soacră-noră, ci doar expresia curiozităţii fireşti care apare în mod spontan când eşti incitat de unele informaţii. În numărul din decembrie 2013 – ianuarie 2014 al prestigioasei reviste The Economist, într-un articol referitor la relaţiile dintre soacre şi nurori în India, se afirmă că „soacrele sunt demonizate şi ridiculizate în toată lumea“. Sigur însă că un studiu comparativ antropologic, care ar include şi perspectiva psihologică, ar fi interesant.

Această curiozitate m-a făcut să-mi îndrept privirea în alte părţi ale lumii pentru a vedea cum arată această relaţie, care în revista amintită este prezentată ca universală.

În Italia, un studiu făcut de Institutul Naţional de Statistică a determinat justiţia să ia atitudine şi să decidă că soţia are dreptul la o separare legală dacă soţul nu-şi previne mama să nu le invadeze locuinţa şi, deci, viaţa de cuplu.

În Marea Britanie, un website al mamelor, forum de discuţie, numit Netmums, considerat cea mai populară reţea de socializare şi suport, a realizat un sondaj de opinie la care au participat 2.000 de mame.

Datele obţinute au arătat că între soacre şi nurori relaţiile sunt tensionate, percepţia asupra soacrei fiind negativă, din cauza comportamentului ei. Relaţiile nurorilor cu soacrele sunt foarte rele sau rele în 24% din cazuri, în 22% din cazuri nurorile consideră că soacrele sunt nepoliticoase, iar în 25% că soacrele controlează viaţa nurorilor. În 35% din cazuri soacrele îşi judecă cu asprime nurorile, le critică sistematic, iar în 32% din cazuri soacrele intervin în relaţiile de cuplu. Majoritatea nurorilor privesc soacra cu reticenţă sau chiar cu respingere.

Cofondatoarea acestui websile, Siobhan Freegard, se arată îngrijorată de proastele relaţii dintre soacre şi nurori. Ea trage concluzia că soacrele sunt arogante şi-şi manifestă dezacordul faţă de felul în care nurorile îşi cresc copiii, care sunt nepoţii soacrelor, intervenind nedorit în comportamentul matern al acestora. Totuşi, dincolo de toate, ea consideră că soacrele pot fi un sprijin important în creşterea nepoţilor lor mai ales când nurorile, tinere fiind, muncesc. Soacrele pot prelua responsabilităţi, fapt ce aduce părinţilor avantaje financiare prin renunţarea la bonă.

În India, un studiu psihologic efectuat de Chrisann Almeida a arătat că investiţia emoţională a mamelor în fiii lor le face să intre în competiţie cu nurorile, faţă de care manifestă agresivitate. Soacrele fac remarci injurioase cu privire la nurori şi la familiile acestora, la trecutul lor ca femei şi la aspectul lor fizic, întărindu-şi astfel o poziţie de dominaţie. Şi ce să mai spunem de aripa închisorii din Delhi, numită aripa soacrelor criminale, care şi-au ucis nurorile pentru că, în majoritatea cazurilor, părinţii lor nu s-au ţinut de cuvânt şi nu au dat dota promisă? Acest fenomen probabil că va fi mai puţin răspândit, deoarece un recensământ din 2011 arată că tendinţa de a locui separat a tinerilor căsătoriţi este evidentă; doar 18% din gospodării sunt familii extinse, în care se ştie că proximitatea fizică generează tensiuni şi conflicte.

În Franţa, în majoritatea cuplurilor, familia nurorilor are prioritate în relaţiile tinerilor cu familiile de origine. Poziţia lipsită de fermitate a bărbatului este cea care generează tensiuni între soacră şi noră. Sociologii constată că analiza familiilor de alianţă şi a relaţiilor membrilor lor a fost neglijată în cercetări. Au apărut mediatorii familiali pentru a ajuta la rezolvarea conflictelor. Cauzele acestor conflicte sunt mai adesea comportamentul intruziv al soacrei şi inabilitatea bărbaţilor de a se situa adecvat între familiile lor de origine şi partenere.

La noi, despre soacre şi nurori s-au scris poveşti, există legende, proverbe, zicători, glume şi bancuri şi, bineînţeles, faimoasa Soacră cu trei nurori a lui Ion Creangă. Astăzi există şi show-uri TV, la care mă voi referi. În cultura noastră se face diferenţa între soacre: soacra mare, mama soţului, şi soacra mică, mama soţiei, ceea ce sugerează o inegalitate de statut. De-a lungul cărţii voi folosi doar cuvântul „soacră“ pentru că voi aborda relaţia soacră-noră, iar dacă mă voi referi la soacra mică, voi preciza că despre ea este vorba.

Stereotipuri culturale şi excesul matern

Una mamma italiana è una benedizione di Dio.

Zicală italiană

Acum pot să mor de un atac de cord, misiunea mea pe pământ s-a încheiat, mi-am aşezat băiatul la casa lui.

Isabel Allende

Lumea în care trăim are o diversitate atât de mare, încât nu ne descurcăm uşor. Economia psihologică ne ajută să folosim stereotipuri. Gaston Bachelard considera că simplificarea realităţii atrage după sine sacrificarea unor aspecte ale acesteia. Dar cu asta nu am spus totul despre stereotipuri.

Psihologii s-au preocupat de modul în care se formează stereotipurile şi în care are loc procesarea informaţiei despre noi şi lume, precum şi de stabilitatea lor. S-a constatat că stereotipurile se formează repede, dar se schimbă foarte greu. Ele sunt foarte rezistente la schimbare. La fel se întâmplă şi cu impresiile noastre. Ce este mai interesant este faptul că stereotipurile, impresiile şi experienţele noastre negative sunt mai rezistente decât cele pozitive. Acest lucru îl putem vedea uşor. Dacă ne-am format o impresie proastă, negativă despre o persoană, această impresie se va schimba într-o impresie bună, pozitivă mult mai greu decât invers. Mult mai uşor ne schimbăm impresia bună în una rea sau negativă.

Creierul nostru are o mult mai mare sensibilitate faţă de tot ce este negativ, fie că e vorba despre impresii, experienţe sau evenimente. Memorăm mult mai mult întâmplările nefericite, ghinioanele, necazurile, decât pe cele fericite. Ţinem minte mai bine criticile care ni se aduc decât complimentele şi laudele. Această forţă a negativului este uimitoare. Avem o sensibilitate neurologică la negaţie, la respingere, la refuz, la a ni se spune „nu“. Şi asta, probabil, pentru că aprobarea se asociază cu simpatia, cu dorinţa firească de a fi plăcut, acceptat, admirat. Există, de aceea, strategii de a-l folosi pe „nu“ astfel încât să nu atragi prin asta antipatia, ostilitatea sau chiar duşmănia.

Să revin însă la psihologi şi la prestigiul psihologic al negativului. Roy F. Baumeister (2001) a scris un articol care a făcut senzaţie începând chiar cu titlul. Se numea „Bad Is Stronger Than Good“ („Răul este mai puternic decât binele“). Cum susţinea el afirmaţia făcută în titlul articolului? Afirmaţia sa se baza pe faptul că ea este un principiu psihologic solid al naturii umane. Din punct de vedere emoţional, reacţionăm mai puternic la emoţiile negative. Un argument interesant este adus în sprijin. 74% dintre cuvintele englezeşti se referă la trăsături negative de personalitate – în limbaj obişnuit le numim defecte; pentru psihologi, ele sunt atribute negative –, 62% dintre cuvinte exprimă emoţii negative şi doar 32% exprimă emoţii pozitive. Oare ce procente am putea găsi pentru limba română? Nu ştiu să se fi făcut cercetări similare la noi. Unii susţin că toate limbile se comportă la fel, că ar fi vorba despre o caracteristică universală a structurii limbajului.

Există stereotipuri culturale ale mamei şi mai ales ale mamei de băiat. Aceste stereotipuri sunt foarte rezistente la schimbare, au o mare influenţă asupra modului în care îi percepem şi îi evaluăm pe cei din jurul nostru, fiind adânc înrădăcinate în cultura populară. Unele iau forma proverbelor sau zicătorilor. Mama evreică, mama italiancă, mama indiancă apar ca stereotipuri larg răspândite, caracterizându-se prin trăsături negative de personalitate. De aceea, ele afectează mult relaţiile interpersonale, devenind adevărate prejudecăţi. Orice mamă obişnuită pare să fie o versiune mai blândă a acestor stereotipuri. Diferenţa dintre o mamă obişnuită şi o mamă devenită stereotip este că aceasta din urmă prezintă o serie de trăsături ale mamei obişnuite la care se adaugă un „prea“. Prea grijulie, prea cicălitoare, prea băgăcioasă etc. Este vorba despre un exces care devine ceva negativ.

Mama evreică apare ca un stereotip cultural foarte mediatizat în comedii cu evrei, scrise de evrei şi neevrei, în emisiuni de televiziune şi filme americane. Originea acestui stereotip, se spune, se află în cercetările cunoscutei antropologe Margaret Mead, făcute într-un shtetl european. Cercetările au fost finanţate de American Jewish Committee, Comitetul Americano-Evreiesc. Acest stereotip a fost asociat cu comunităţile evreieşti din New York în care trăiau evrei veniţi din Europa de Est. Antropologii consideră că acest stereotip este răspândit în toate etniile, fiind în esenţă un stereotip de gen. În Israel, el este cunoscut ca referindu-se la mamele poloneze.

Rădăcinile acestui stereotip se leagă de autosacrificiul primei generaţii de evrei imigranţi care, prin mame, şi-au transferat aspiraţiile, de a se adapta şi de a câştiga un statut respectabil, copiilor pe care îi creşteau. Educaţia era îndreptată sistematic către obţinerea unui prestigiu social, a unor poziţii cât mai înalte în societate şi a unui statut economic important. Mamele evreice sunt portretizate ca persoane foarte ambiţioase, protectoare, extrem de grijulii să asigure condiţii bune de trai copiilor lor – mai ales hrana –, emoţional foarte ataşate de aceştia, dar şi cu mari aşteptări privind ataşamentul şi iubirea lor, chiar după ce devin adulţi, având propriile lor familii.

Aceste mame consideră că maternitatea este sensul vieţii lor, pretinzând copiilor-adulţi respect şi recunoştinţă permanentă pentru sacrificiile făcute de ele, dorind să fie mereu prezente în viaţa acestora. Nemulţumirile lor, reproşurile aduse le induc copiilor sentimente de vinovăţie.

Acest stereotip ale mamei evreice este mai puţin prezent acum în literatură şi film, micşorându-se treptat interesul celor care scriu scenarii sau care realizează spectacole, emisiuni de televiziune, seriale sau de divertisment. Dar ele încă rămân în mentalul colectiv.

Poate că nimeni nu a reuşit să construiască personajul viu, plin de haz al mamei evreice mai bine ca Gertrude Berg, care a creat, scris şi produs serialul The Goldbergs şi a jucat în el timp de 27 de ani începând din 1929 . Mama evreică, dar şi soţia evreică în viaţa de zi cu zi, în domesticitatea vieţii, au colorat viaţa tuturor americanilor, care au urmărit cu multă simpatie şi umor acest lung serial. Ea era Molly Goldberg, o femeie amuzantă, profund implicată în viaţa de familie şi în cea a copiilor ei, un personaj sentimental ale cărui aspiraţii erau mereu exprimate în comportamentul cotidian.

Joyce Antler, istoric de formaţie, a scris o istorie a mamei evreice, publicată în 2007. Cartea a avut succes, fiind considerată o contribuţie la seria de figuri din cultura populară care sunt stereotipuri. Mama evreică este un stereotip solid. Sugerând o extensie a maternităţii dincolo de cultură, Joyce Antler conchide că „noi suntem toate mame evreice“. Tentaţia de a căuta în orice mamă o mamă evreică a inspirat suficient de mult încât să fie scrise alte cărţi în care se repetă ideea că „în fiecare mamă există o mică mamă evreică“.

Dincolo de imaginea ei de femeie manipulatoare, cicălitoare şi devotată excesiv copiilor ei prezentă în filme, romane, comedii, emisiuni şi programe de radio şi televiziune, studii psihologice şi istorice, mama evreică rămâne o figură extrem de complexă şi bine conturată, prezentă în aspectele cele mai concrete ale vieţii de familie.

Joyce Antler aminteşte de timpurile în care mamele evreice erau admirate pentru tenacitatea şi devotamentul lor. La începutul secolului XX, în cultura populară, mama evreică s-a impus ca un model matern, iar apoi exagerări ale trăsăturilor ei de personalitate au transformat-o într-un personaj caricatural, negativ. Totuşi, ea a evoluat în timp, devenind un personaj cu trăsături pozitive prin reacţiile de simpatie, umor şi ironie ale spectatorilor.

Mama evreică rămâne un stereotip cultural cunoscut şi recunoscut. Vorbind despre el cu o prietenă, istoric de artă, aceasta mi-a spus despre un pictor american evreu care şi-a admis tardiv evreitatea, amintindu-şi de rădăcinile lui şi apropiindu-se de artişti şi scriitori evrei din America şi Anglia. Se numea Ronald Brooks Kitaj ca artist pictor. Pe scurt, Kitaj, probabil un nume găsit de el. Amica mea mi-a spus că citise un interviu al cuiva care-i ceruse lui Kitaj să expună o lucrare personală, considerată de el reprezentativă pentru cultura evreiască şi evreitate. Kitaj a acceptat şi i-a adus portretul mamei lui. Cel care-i solicitase lucrarea a rămas uimit, doar nu-i ceruse un portret. Kitaj i-a dat următoarea explicaţie: ce poate fi mai reprezentativ pentru evreitate decât o mamă evreică, a Jewish mother?

Am încercat să caut informaţii despre acest interviu şi despre operele lui Kitaj din muzeele evreieşti şi din expoziţiile cu lucrări ale artiştilor evrei. Am găsit o pictură a lui, în ulei, numită „Mama mea dansând“, din 1992, singura lucrare care s-ar potrivi unui portret al mamei sale. Poate că despre acest portret este vorba, poate că nu.

Îmi place enorm să citesc cărţile lui Irvin Yalom. El şi Oliver Sacks sunt preferaţii mei, pentru că fac minunate apropieri între literatură şi psihologie/psihiatrie. Unele dintre cărţile lor au fost traduse şi la noi. O carte a lui Irvin Yalom, netradusă la noi, se referă la mama lui. O mamă evreică.

Este o povestire de o mare sensibilitate, plină de amintiri foarte tandre despre ea. Găsim în această povestire minunate trăiri ale autorului ca fiu de mamă evreică, sugerând doar stereotipul cunoscut. Îşi descrie mama, cu toate trăsăturile ei negative, cu o duioşie plină de remuşcări calme: „Era vanitoasă, obsedată de control, intruzivă, suspicioasă, ranchiunoasă, mereu generatoare de opinii şi imens de ignorantă (dar inteligentă, chiar vedeam asta). Niciodată, chiar deloc, nu-mi amintesc să fi împărtăşit un moment de căldură cu ea. Niciodată nu m-am mândrit şi nu m-am gândit că sunt bucuros că ea e mama mea. Avea o limbă otrăvitoare şi un cuvânt ranchiunos pentru oricine, cu excepţia tatălui şi a surorii mele“.

În copilărie, mama i se părea lamentabilă şi chiar se ruşina cu ea, iar în adolescenţă aproape că nu-i mai vorbea. Şi totuşi, adult fiind şi ea nemaifiind prezentă, devenind o imagine a trecutului, Irvin Yalom tremură gândindu-se la ea şi o invocă în clipele şi momentele dificile ale vieţii.

De ce, se întreabă el, prieteni care au mame drăguţe, graţioase, care-i ajută, prieteni pe care el îi invidiază, nu sunt legaţi de ele, nu le telefonează, nu le vizitează, nu le visează sau nu se gândesc frecvent la ele? El a căutat să-şi alunge mama din minte şi iată că, la zece ani de la moartea ei, după cum mărturiseşte, în mod reflex, „mă duc la telefon s-o sun“.

Mama lui îi bântuie gândurile şi visele, cu iubirea ei, cu ambiţia de a-l vedea în viaţă ajuns mai sus ca ea, acolo unde ea nu a putut, Yalom înţelegând că „visul ei era visul ei de mamă“. Minunata povestire a lui Irvin Yalom mi-a amintit de vorbele unei femei, personaj al unei cărţi scrise de Yasunari Kawabata: „Îmi place enorm să mă sacrific. Pentru asta trăiesc, să mă sacrific pentru cineva. Sacrificiul se naşte din iubire… O femeie fără bărbat şi fără copii e la fel ca un mort nejelit“. Mama lui Yalom este moartă, dar este o moartă jelită de fiu. Şi, sigur, nu numai de el.

Mama italiancă are şi ea o relaţie complicată psihologic cu fiul ei adult. Divorţurile în cuplurile de italieni au crescut în 2002 comparativ cu 2000 cu 45%, iar în 2007, într-un studiu despre divorţialitate, s-a menţionat că în Italia are loc un divorţ la patru minute. Cauza majoră, se mai spune, este soacra, mai ales în cazurile în care soacra este mamă de fiu, deci conflictele între soacre şi nurori. Principalul lucru care i se impută soacrei de către noră este interferenţa în viaţa cuplului. Ataşamentul bărbaţilor faţă de mame este motivul pentru care o treime din divorţuri sunt cauzate de mamele bărbaţilor. Deci soacrelor mari, cum s-ar zice la noi.

Psihologii susţin că, atunci când soacrele stau împreună sau aproape de cuplurile în care bărbatul este fiul soacrei, această proximitate fizică favorizează un comportament al lor caracterizat prin trei componente, care duc la conflicte între soţi şi între soacre şi nurori. Aceste componente sunt: soacrele se bagă în viaţa/afacerile cuplului, soacrele învinovăţesc frecvent nurorile, soacrele îşi tratează fiul adult ca pe un copil. Încercând să găsească o cauză principală a acestor situaţii conflictuale, psihologii au decis că iubirea mamelor italience pentru fiii lor este excesivă, este ceva „latin“, adânc încorporat în structurile sociale. Mamele italience plâng la nunta fiilor lor nu de bucurie, ci de gelozie.

Psihologa Annamaria Cassanese consideră că există două tipuri extreme de soacre italience: unele care refuză să îmbătrânească şi văd nurorile ca pe rivale şi altele care şi-au dedicat viaţa familiei şi vor să fie recompensate pe viaţă pentru devotamentul lor. Acestea din urmă au grijă de copii, de nepoţii sau nepoatele lor, calcă rufe, spală rufe, sunt deci invazive, subminând autoritatea nurorilor şi comportându-se ca şi cum ar fi la ele acasă. Dacă la început sunt mai discrete, „cu timpul ajutorul lor se extinde, ştiu totul în casa cuplului, caută în sertare, controlează, văd ce nu este călcat, monopolizează bucătăria, astfel că nurorile se simt străine în propria lor casă, pentru că soacra este mereu prezentă“.

Cercetările Anneimaria Cassanese arată că părinţii bărbatului mănâncă de trei-patru ori pe săptămână cu familia lui, de obicei la ei acasă. Aşa a apărut conceptul de mammoni, răspândit în Italia. Bărbaţii rămân apropiaţi de mamele lor, de care îi leagă o iubire necondiţionată. Dacă nu găsesc această iubire la soţii sau la iubitele cu care coabitează, atunci ei se întorc la mame. Acest lucru se explică prin imaturitatea emoţională a bărbaţilor combinată cu o subtilă complicitate a mamelor.

Desigur, există şi raţiuni economice. Soacrele ajută la rezolvarea sarcinilor domestice, la creşterea copiilor, dar acest lucru nu le dă dreptul să invadeze viaţa cuplului.

Psihologii italieni, afirmă Annamaria Cassanese, numesc acest ataşament al bărbaţilor faţă de mame „sindromul băiatului mămicii“, caracteristic pentru societatea şi cultura italiană. Acest sindrom generează un narcisism pervers al bărbatului din cauza mamei lui. El se manifestă prin următoarele trăsături de personalitate: bărbatul este centrat pe sine, incapabil de a suporta critici, nefiind interesat de părerile şi nevoile altora. E manipulator şi încăpăţânat, având nevoia excesivă de a fi în centrul atenţiei celor din preajma lui. Mama este cea care-i organizează viaţa bărbatului italian.

Comentariile online despre acest sindrom, care conturează stereotipul „mama italiancă“, susţin opiniile psihologilor. Dar, aşa cum afirmă psihologa menţionată, acest sindrom nu este o problemă a soacrei, ci a bărbatului-soţ. Faptul că el nu este capabil „să taie legătura ombilicală“ cu mama sa este cauza reală a conflictelor în cuplu, a nemulţumirii nurorii. El este cel care trebuie să stabilească relaţii corespunzătoare rolurilor sociale.

Comentariile online cele mai dure la adresa relaţiilor în cadrul cuplurilor în care bărbatul este italian vin din partea nurorilor nonitalience, care-şi exprimă nemulţumirea afirmând că pe bărbatul italian „îl iei la pachet cu mama (familia) lui“. Într-un articol apărut în The Guardian în 2002 se menţionează că unul din trei italieni căsătoriţi îşi vede mama zilnic şi şapte din zece italieni necăsătoriţi având peste 35 de ani trăiesc împreună cu părinţii. Şi, într-un număr din The Observer, 2006, jurnalista Barbara McMahon face o legătură între acest sindrom şi creşterea numărului de divorţuri în Italia.

În cuplurile în care nora este englezoaică, conflictele cu soacra italiancă sunt şi mai acute. În discuţiile online se aduc ca argumente cauze fie culturale, fie personale. O englezoaică logodită cu un italian descrie viaţa celui mai bun prieten al logodnicului ei. Acesta, prietenul, care este şi el italian, are 31 de ani, este căsătorit şi aşteaptă un copil. Dar el îşi duce rufele la spălat la mama lui, care se ocupă de lenjerie, calcă rufele, cumpără lenjerie şi îi dă de fiecare dată să ducă acasă, pe lângă rufe, un sos italian. Evident, de tomate. Ea vorbeşte zilnic cu fiul ei la telefon, iar dacă sunt probleme importante, decizii de luat, cei doi vorbesc de mai multe ori pe zi la telefon.

Englezoaica crede că singura explicaţie a comportamentului italianului, care ei i se pare incredibil, este sistemul educaţional. În cultura italiană, familia are rolul central şi este cu totul acceptabil să rămâi cu părinţii, să locuieşti cu ei sau să stai foarte aproape, spaţial, de ei. Diferenţele culturale dintre Anglia şi Italia sunt foarte mari. Spre deosebire de Anglia, în Italia soacrele sunt casnice şi fiii lor petrec mult timp cu ele, vorbesc mult la telefon sau se văd des, nu pot lua decizii fără a cunoaşte părerea mamei. Iar pentru căsătorie aleg o femeie ca mama lor, care să arate la fel ca ea, să gătească la fel ca ea, o înlocuitoare a mamei. Mâncarea este foarte importantă, trebuie să fie mâncare tradiţională, şi cine ştie cel mai bine s-o facă dacă nu mama? Nici măcar o soţie italiancă, darămite una străină, care habar n-are cum se face pizza şi mai ales sosul de tomate italian! Da, italiencele sunt exagerat de protectoare ca mame şi nu le poţi schimba.

Stereotipul „una mamma italiana“ există, chiar dacă nora, italiancă sau nu, intră într-o competiţie din care ei i se pare că iese victorioasă. Comentariile online, dincolo de faptul că reflectă nefericirea nurorilor, au şi un rol de avertisment uneori, atunci când acestea îşi împărtăşesc nu numai necazurile, ci şi lecţiile de viaţă. Se dau sfaturi, se dau reţete, se dau soluţii. Se vede uşor o solidaritate a nurorilor pentru a face faţă cu succes în competiţia cu soacrele. În limba italiană suocera înseamnă „soacră“. Undeva am citit că recipientul în care, mai ales în restaurante, se pun sticluţa de oţet şi cea de ulei se numeşte suocera e nuora, soacră şi noră.

Care este sfatul dat cel mai frecvent? Depărtarea fizică, distanţa spaţială. Unele situaţii sunt amuzante. O englezoaică trăind, după spusele ei, în stil Gatsby, deci foarte luxos, a realizat că banii şi opulenţa, frigiderul plin de bunătăţi erau toate aduse de soacră, care locuia la parter, dar având o intrare separată în aceeaşi locuinţă. De toate acestea şi-a dat seama târziu şi, desigur, nu i-a făcut plăcere să ştie că cineva are acces oricând la intimitatea ei. În replică la nemulţumirea ei, o italiancă păţită şi bună cunoscătoare a propriei culturi a interpelat-o: de ce nu şi-a pus întrebarea pe care ar fi trebuit să şi-o pună având o soacră italiancă, şi anume: are suocera o cheie de la casa sau apartamentul fiului ei?

În pofida demonizării şi ridiculizării mamelor de băieţi – soacre, fie că sunt evreice sau italience, ele nu sunt nici pe departe atât de rele şi de insuportabile ca acelea din India.

O prezentare a soacrei – mamă de băiat, apărută foarte recent în The Economist, ne lasă cu gura căscată. Poate că din filme sau din diverse ştiri aflăm că în satele din India, o ţară încă preponderent rurală, dar şi la oraş, fetele se căsătoresc foarte tinere, chiar minore, părinţii, ca să scape de ele, dând zestre, bani, bijuterii şi alte bunuri familiei soţului. Deşi acest obicei este acum ilegal, el persistă.

Nerespectarea promisiunii făcute de familia fetei sfârşeşte frecvent cu violenţă din partea familiei soţului şi uneori chiar din partea familiei fetei. Lăcomia insaţiabilă a familiei soţului face ca soacra să se implice cel mai mult, ajungând uneori să-şi omoare nora. La închisoarea din Delhi, o aripă este ocupată de soacrele criminale, ale căror victime sunt nurorile. Ea chiar se numeşte aripa soacrelor criminale. Statisticile spun că, în 2012, 8.200 de nurori au fost ucise pentru că părinţii lor nu au reuşit să achite obligaţiile legate de zestre.

Cu toată tendinţa către modernizare, în India tradiţia este foarte puternică. Nora acceptă tirania soacrei fără să crâcnească, abandonată de familia ei. În casa soacrei, în care nora se mută după căsătorie, ea nu este numai mână de lucru, ci şi servitoarea supusă soacrei. În ritualul de căsătorie Bengali, fiul îi spune mamei lui „ţi-am adus o servitoare“. Nora face treburile domestice – curăţenie, gătit, spălatul rufelor, munca în curte, îngrijirea animalelor –, dar se ocupă şi de toaleta cotidiană a soacrei, pe care o spală, o tunde, îi face masaj, o piaptănă şi o împodobeşte cu bijuterii.

În curând va apărea o carte despre soacre scrisă de Veena Venugopal, cu un titlu incitant: The Mother-in-Law: The Other Woman in Your Marriage (Soacra: cealaltă femeie din căsătoria ta). Autoarea descrie viaţa mizerabilă a nurorilor pe baza a 11 studii de caz.

Principalele trăsături ale soacrei sunt suspiciunea şi controlul exagerat. La acestea se adaugă şi ceea ce Veena Venugopal numeşte „desexualizarea nurorii“, adică obişnuinţa soacrei de a interzice nurorii să aibă relaţii sexuale cu fiul ei, obligând-o adesea să doarmă cu ea sau dându-i sarcini domestice care o epuizează fizic şi o fac să cadă răpusă seara. Puterea soacrei se hrăneşte din puterea ei de mamă. Ea nu va tăia niciodată cordonul ombilical.

Într-o emisiune de televiziune, intervievată de un jurnalist englez, Veena Venugopal a adus date convingătoare. Când un soţ lucrează departe de casă, el ţine legătura cu mama lui, neglijându-şi aproape total soţia. Soacrele primesc de la fiii lor salariul pe care aceştia îl câştigă, ca o obligaţie firească. Dacă ei nu se simt ataşaţi de soţiile lor este şi pentru că soacrele sunt cele care decid cât de mult stau împreună nurorile cu soţii lor, ce fac când stau împreună şi câtă intimitate i se permite cuplului.

Foarte amuzant este ce a scris pe un site o austriacă măritată cu un indian, cuplul locuind la Viena, în locuinţa ei. Soţul indian şi-a adus mama la Viena, ca să-i fie aproape, mama lui locuind pe aceeaşi stradă. Nora austriacă spune că soţul ei doarme la ea, cu ea, dar că el trebuie să se scoale în fiecare dimineaţă mai devreme, pentru a se duce la mama lui ca să se spele pe dinţi.

Cum am spus, India se modernizează. Cresc urbanizarea prin migraţia către oraşe şi accesul la tehnologie şi educaţie, fapt ce duce la schimbări de mentalitate, comportament, aspiraţii şi preferinţe. Sondajele arată că nurorile abuzate de soacre sunt cele care stau la televizor şi văd filme în care tradiţia este preaslăvită şi aspectele negative ale realităţii sunt ocultate.

Femeile educate nu mai vor să stea acasă cu soacrele. Vor să aibă un loc de muncă şi o locuinţă separată. Pentru a preveni conflictele posibile între soacre şi nurori au apărut agenţii de detectivi particulari, care funcţionează în paralel cu căsătorii online, dar şi cu cele „aranjate“ în mod tradiţional.

Agenţiile de detectivi particulari caută potenţiale soacre şi nurori corespunzătoare aşteptărilor şi dorinţelor celor implicaţi. Nu le putem considera ca fiind similare „site-urilor matrimoniale“, pentru că aceşti detectivi fac muncă de teren. Ei le urmăresc pe soacre, pe nurori, pe servitorii lor, pe rudele lor, pe părinţii lor, în cazul nurorilor potenţiale află bârfe, întreabă vecinii, vânzătorii la care ele merg să facă cumpărături.

Părerea detectivilor este că femeile s-au schimbat. Nurorile vor să cunoască punctele slabe ale potenţialelor soacre, pentru a evita conflictele, pentru a putea să le înfrunte. Potenţialele soacre au început să se teamă de potenţialele nurori. Atât unele, cât şi celelalte, în calitatea lor de clienţi, cer informaţii amănunţite: dacă potenţiala noră este sau nu religioasă, dacă este certăreaţă şi are tupeu, dacă este simpatică, prietenoasă, cum se poartă cu vecinii, ce prieteni are, dacă bate magazinele, dacă merge la petreceri şi la ce ore vine seara, dacă bea şi câte şi mai câte. Orice informaţie este preţioasă şi bine analizată. Soacrele sunt îngrijorate şi din cauza creşterii numărului de divorţuri.

Influenţele culturale sunt importante, de asemenea. Emanciparea femeilor, globalizarea, consumerismul, cosmopolitismul intră în dezacord cu tradiţia şi cu rolurile fixe cu care erau obişnuite soacrele. În fond, diferenţa de generaţie între soacre şi nurori, între părinţi şi copii este o realitate recunoscută, mereu prezentă în societate, oriunde în lume, generatoare de tensiuni şi neînţelegeri.

Soacrele încearcă să se apere. În 2009, tot în India, a apărut un forum de protecţie a tuturor soacrelor indiene, care luptă pentru păstrarea tradiţiei, pentru familia extinsă, unde nora trebuie să se integreze. Pe forum se critică înverşunat educaţia făcută tinerilor de astăzi, influenţa mass-mediei, părinţii care nu mai ştiu să-şi educe copii şi care mai degrabă îi strică. Evident, când se referă la tineri, forumistele-soacre se referă la fete, la potenţialele nurori, care trebuie să se mute după căsătorie în casa soţului, să nu uite că au o nouă familie şi nici vorbă să se gândească la divorţ.

Fondatoarea forumului este, probabil, o veritabilă soacră tradiţională, căreia îi place să aducă drept argument o zicală hindi: „Odată ce ai intrat în casa rudelor prin alianţă, numai moartă poţi ieşi“. Lumea se schimbă. Cu convulsii. O discontinuitate în continuitate sau o continuitate în discontinuitate?

Şi în alte părţi ale lumii există stereotipuri negative despre mame, mai ales despre mamele de băieţi, care devin soacre. În Japonia, se consideră că kyoiku mama este imaginea negativă a mamei, care a fost mult mediatizată după cel de-al doilea război mondial. Cum era kyoiku mama? O mamă care se ocupa obsesiv de viitorul copilului ei, băiat, insistând asupra performanţelor lui şcolare în detrimentul dezvoltării lui sociale şi fizice, neglijând total starea lui de bine emoţional. Copilul era preocuparea exclusivă a mamei. Imaginarul matern era populat cu iluzii uneori nerealiste privind ascensiunea socială a copilului.

Sociologii consideră că kyoiku mama este un stereotip negativ analog stereotipului american al mamei evreice, care urmăreşte cu o ardoare tenace succesul în viaţă al fiului ei, dorinţă pentru care ea se sacrifică în viaţa de zi cu zi. Actualmente, kyoiku mama este înlocuită treptat de kosodate mama, care include în stilul ei parental componente sociopsihologice, îmbinând preocuparea pentru performanţele şcolare cu grija faţă de relaţiile emoţionale şi psihologice ale copilului. Totuşi, kyoiku mama încă există.

La noi, există legenda Babei Dochia. Şi, cum stereotipul este un construct mental compus din legende, superstiţii, spaime, proverbe, zicale şi multe altele, legenda Babei Dochia există în practică, contribuind la stereotipul negativ al soacrei. Vorbesc de practică, pentru că femeile îşi aleg o zi, o babă, cum se spune, dar legenda nu mi se pare că se mai cunoaşte astăzi. Ce spune legenda?

Baba Dochia avea un fiu pe nume Dragobete. El s-a însurat cu o fată pe care Baba Dochia nu o plăcea. Nu a vrut-o de noră. Şi, pentru că n-o iubea, îi făcea viaţa grea. Într-o zi friguroasă de iarnă, i-a dat un ghem de lână neagră şi a trimis-o la râu, ameninţând-o să nu se întoarcă acasă dacă n-o albeşte. Nora, disperată că nu poate face ce i-a spus soacra şi că nu-şi mai poate vedea bărbatul iubit, s-a pus pe plâns. Mişcat de durerea fetei, Domnul Isus Cristos i s-a înfăţişat şi i-a dat o floare roşie, ca să spele lâna cu ea. Nora i-a mulţumit, a pus floarea în apă şi a spălat lâna, văzând cu uimire cum lâna se albea. Soacra nu s-a bucurat când i-a adus lâna şi a întrebat-o cum a reuşit să o albească. A acuzat-o că Mărţişor, aşa l-a numit nora pe cel care a ajutat-o, nerecunoscându-l pe Isus, este iubitul ei şi că nu-i era fidelă soţului. Auzind de floarea roşie, Baba Dochia s-a gândit că vine vremea bună şi a plecat la munte cu turma de oi. Ea şi-a scos treptat cele 12 cojoace cu care era îmbrăcată, dar vremea s-a schimbat, a început să ningă şi să îngheţe, aşa că şi ea, şi oile au îngheţat, devenind stane de piatră.

În altă versiune a acestei legende, nurorii i se arată Dumnezeu şi Sfântul Petru, sub înfăţişarea a doi bătrâni. Soacra îi ceruse să înnegrească lâna albă. Cei doi bătrâni i-au venit în ajutor nurorii, spunându-i să culeagă flori şi fragi roşii şi să-i ducă soacrei rele şi cicălitoare, ca s-o îmbuneze. În această versiune, Baba Dochia avea nouă cojoace. Indiferent de versiune, Baba Dochia reprezintă trecutul, iarna, pe când nora reprezintă viitorul, vara. Putem cu uşurinţă să sesizăm simbolismul legendei şi s-o amintim când ne gândim la distanţa dintre generaţii.

Oare Soacra cu trei nurori a lui Ion Creangă nu alimentează subversiv stereotipul soacrei rele şi nu influenţează aşteptările negative ale nurorilor şi nemulţumirile soacrelor care pretind să iasă din tipar? „Soacră, soacră, poamă acră,/ De te-ai coace cât te-ai coace,/ Dulce tot nu te-ai mai face,/ De te-ai coace toată toamna,/ Eşti mai acră decât coarna,/ De te-ai coace-un an şi-o vară,/ Tot eşti acră şi amară“ nu lasă urme în imaginarul nostru colectiv? Reiese din versurile de mai sus că la început soacra este doar acră, dar cu trecerea timpului nu numai că nu se schimbă, nu este doar acră, dar devine şi amară. Pe un forum, cineva observa că putem să despărţim cuvântul „soacră“ în „so“ şi „acră“. Un joc de cuvinte.

Putem să extindem ideea de stereotip negativ al mamei, al soacrei şi chiar al soţiei. Deci al femeii. Despre femei s-a scris mult, în fel şi chip. Se spune că există două stereotipuri puternice şi opuse: femeia madonă (mama cu pruncul, femeia mamă) şi femeia curvă.

Au existat vremuri în care femeile au fost ridicate în slăvi, vremuri când a predominat demonizarea lor, ducând la o literatură misogină, şi, fireşte, vremuri în care percepţia asupra femeilor era ambivalentă.

S-a întâmplat chiar ca mari scriitori, poeţi şi literaţi să treacă de la un discurs elogios la adresa lor, în care foloseau cuvinte pline de admiraţie, numindu-le „preaiubite“, „prea drăgălaşe doamne“, la un discurs în care femeile erau blamate, folosindu-se un limbaj obscen, scabros, într-un registru ce aduce la perfecţiune vulgaritatea, mult prea departe de bunul-simţ. Interesant este faptul că femeia ca personaj negativ se aseamănă cu femeia soacră, amintind astfel de ceea ce spun nurorile despre soacrele lor. Ar putea această femeie, evident, descrisă de bărbaţi, să nu fie şi o mamă toxică sau o soacră toxică? În general, psihologii spun că nu, pentru că o persoană poate fi toxică indiferent de sex. Există cărţi despre părinţi toxici, nu numai despre mame toxice, dar cărţile despre mame narcisiste, nevrotice, cu tulburări psihice sunt mult mai multe.

Iată, de pildă, cum vede Giovanni Boccaccio femeia. Nu seamănă ea cu mamele toxice sau cu soacrele toxice? Nu poate descrierea lui să alimenteze percepţia negativă a mamei, a soacrei, atâta vreme cât şi mama, şi soacra sunt femei? Dar ce facem cu nora? Şi ea este femeie.

De la naşterea lui Giovanni Boccaccio au trecut şapte sute de ani. Să fie oare distanţa abisală între ceea ce a scris în tinereţe, deci între Decameronul, şi ceea ce a scris către sfârşitul vieţii expresia unei răzbunări născute din decepţiile lui amoroase şi melancolia în care-l aşeza vârsta lui înaintată? Unii exegeţi consideră că această schimbare a viziunii lui se datora vârstei, alţii se îndoiesc. De ce în Decameronul femeile sunt „generoase, exprimând cu uşurinţă minunăţii ale inteligenţei feminine, vorbe pline de haz şi duh, care încântau deopotrivă femeile şi bărbaţii“, iar în Croncan ele sunt „creaturi ticăloase, lipsite de suflet, înşelătoare, mincinoase şi până la urmă insuportabile“?

În întreaga sa operă, cu excepţia povestirii Croncan, Boccaccio a celebrat iubirea şi a lăudat femeia, dar această ultimă scriere a fost o satiră acidă, de un „feroce misoginism“ – aşa o defineşte Guido Baldassarri, critic literar recunoscut – , o portretizare negativă excesivă a femeii, atât de diferită de iubita sa literară, Fiammetta, personaj feminin încântător, devenit aproape mitic în creaţia sa.

Repertoriul bogat în trăsături negative ale femeii lui Boccaccio începe cu o generalizare, pe al cărei teren sunt semănate nenumărate grozăvenii: „Femeia este un animal imperfect… niciun alt animal nu este mai puţin curat decât ea şi nici chiar porcul care se tăvăleşte în noroi nu ajunge la scârba ei…“. Metehnele femeii, o spune cu amară deziluzie şi indignare încrâncenată Boccaccio, sunt atât de multe, „că dacă am vrea să le pomenim pe toate, nu ne-ar ajunge tot anul“. Femeile sunt „viclene, îşi ascut pofta de a fi stăpâne“. Ele sunt „ca nişte lupoaice zorite şi înfometate, venite să pună mâna pe averea, pe bunurile şi bogăţiile soţilor lor… se ceartă necontenit… ţinând-o întreaga noapte în sfadă“. Desfrânarea lor e „nepotolită şi înfocată“. Mai apoi, „dezgustătoarea speţă femeiască este din cale-afară de bănuitoare şi de iute la mânie… soiul acesta ticălos mai este şi cât se poate de zgârcit“. Aceste femei, ce vor să înhaţe bogăţia soţului, nu seamănă cu nurorile blamate de unele soacre care cred că fiii lor au fost furaţi, că nurorile au pus mâna pe ei, că nu-i iubesc şi că interesul le-a făcut să le aleagă fiii ca soţi?

La cele de mai sus, Boccaccio mai adaugă faptul că „ele sunt toate schimbătoare şi fără pic de statornicie, toate sunt îngâmfate… şi mai sunt îndărătnice şi neascultătoare“. Numai pe o pagină a ediţiei româneşti a Croncan-ului apar 17 atribute psihologice negative ale femeii, unele dintre el repetându-se de multe ori de-a lungul cărţii: deşănţată, îndărătnică, ambiţioasă, invidioasă, leneşă, aprigă, nebună, insistentă, pisăloagă, mofturoasă, greţoasă, sâcâitoare, vicleană, coruptă, ticăloasă, prefăcută, doritoare de a fi stăpână.

Dacă în acest portret negativ al femeii – în care în torentul de defecte nu pare să fie loc pentru niciun merit şi nicio calitate – Boccaccio se referă la relaţia dintre femeie şi bărbat, dintre soţ şi soţie sau iubită şi iubit, în unele pasaje el nu uită să arate cum se manifestă metehnele femeieşti dincolo de această relaţie, prin simplul motiv că nu putea evita spaţiul relaţional mai larg în care trăieşte o femeie. Simplu spus, măcar familia.

Pentru Boccaccio, nu numai soţul este victima femeii care-i este soţie, ci întreaga familie. Nocivitatea femeilor în familiile în care intră prin căsătorie şi periclitează bunăstarea şi legăturile de sânge ale soţului devine laitmotivul unui pasaj foarte lung, pentru a scoate în evidenţă inferioritatea femeilor: „…viciile femeilor, de la aviditate la firea insuportabilă, de la gelozia prefăcută la infidelitatea lor“. Nevasta devine astfel duşmanul ireductibil, care face imposibilă viaţa de cuplu şi orice încercare a soţului, transformând iubirea într-o „amăgire prostească“.

S-ar părea, astfel, că victima este soţul, poziţie care-l face pe Boccaccio să se aşeze în postura soacrei ce-şi urăşte nora. O noră care, fiind femeie, este în esenţa ei nocivă, aducătoare de tensiuni, conflicte şi ipocrizie în familia soţului. Ca atare, nora este cea care tulbură familia şi implicit viaţa mamei soţului ei, deci a soacrei. Nu pare că literatura misogină, cum e cea menţionată mai sus, contribuie nu la întărirea şi permanenţa streotipului de mamă şi soacră, ci la soliditatea istorică a streotipului de gen? Este vorba despre femeie. Faptul că ea este mamă, soacră, noră nu contează, este ceva secundar. Mai înainte de toate ea este femeie. Şi putem să-l amintim pe Jules Renard, care spune că „în fiecare femeie este o soacră“.

O asemenea atenţie nu pare să i se fi acordat bărbatului în cultura populară şi nici dincolo de ea. Chiar dacă există streotipuri masculine, ele sunt palide şi lipsite de puterea celor feminine. N-au devenit obsesii colective.