© 2014 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4866-5

ISBN PDF: 978-973-46-4867-2

ISBN print: 978-973-46-3487-3

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă : © Philip Adolphe Klier (1845-1911), Barcă birmaneză pentru transportul orezului

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

I

U Po Kyin, judecător sub-departamental în Kyauktada, Birmania Superioară, stătea pe veranda casei sale. Abia trecuse de opt şi jumătate, dar, cum era deja aprilie, în aer se simţea o anume zăpuşeală, ameninţare a lungilor ceasuri sufocante ale amiezii. Din cînd în cînd, slabe adieri de vînt care, prin contrast, păreau răcoroase legănau orhideele proaspăt stropite ce atîrnau de streaşină. Dincolo de orhidee se zărea trunchiul încovoiat, împrăfoşat, al unui palmier şi apoi cerul luminos, ultramarin. În înalt, aproape de zenit, atît de sus încît orbeai uitîndu-te la ei, cîţiva vulturi se roteau cu aripile nemişcate.

Fără să clipească, asemenea unui idol de porţelan, U Po Kyin privea drept spre soarele arzător. Era un bărbat în jur de cincizeci de ani, atît de gras încît trecuseră cîţiva ani buni de cînd nu se mai ridicase de pe scaun fără să fie ajutat, dar cu toate acestea proporţionat şi chiar frumos în masivitatea lui; pentru că birmanezii nu devin puhavi şi nici nu se încovoaie ca albii, ci se îngraşă simetric, rotunjindu-se ca fructele. Avea o faţă mare, fără riduri, iar ochii îi erau maron-roşcaţi. Picioarele cu labe groase, boltă înaltă şi toate degetele de aceeaşi lungime îi erau desculţe. Neacoperit îi era şi capul cu părul tuns scurt. Magistratul purta una din acele stridente longyi¹ arakanese cu carouri verzi şi roşii pe care birmanezii obişnuiesc să le pună în împrejurări protocolare. Mesteca betel² pe care-l lua dintr-o cutie lăcuită aflată pe masă şi se gîndea la viaţa lui de pînă atunci.

Fusese o viaţă plină de strălucire, încununată de succes. Cea mai veche amintire a lui U Po Kyin, datînd din anii ’80, era aceea a unui băieţel gol, cu abdomenul bombat, privind cum trupele britanice intrau mărşăluind victorioase în Mandalay. Îşi amintea groaza ce-l cuprinsese în faţa coloanelor de uriaşi hrăniţi cu carne de vită, cu feţele tot atît de roşii ca şi hainele; şi puştile lungi de pe umeri, bocănitul ritmic, apăsat al bocancilor. După ce-i privise preţ de cîteva minute, fugise de-i sfîrîiau călcîiele. Pricepuse cu mintea lui de copil că poporul său nu se putea pune cu această rasă de uriaşi. Să lupte de partea britanicilor, să devină un parazit pe spinarea lor, iată ambiţia ce-l stăpînea încă din copilărie.

La şaptesprezece ani încercase să obţină un post în slujba guvernului, dar nu reuşise, căci era sărac şi lipsit de prieteni, aşa că timp de trei ani lucrase în labirintul puturos al bazarului din Mandalay, făcînd pe conţopistul pentru negustorii de orez şi uneori furînd. Apoi, pe cînd avea douăzeci de ani, o lovitură norocoasă, un şantaj, îl adusese în posesia a patru sute de rupii. Plecase pe dată la Rangoon, unde îşi cumpărase calea spre un post de funcţionar guvernamental. Slujba era lucrativă, chiar dacă salariul era mic. În acel timp, un grup de funcţionari obţinea un venit constant deturnînd destinaţia rezervelor guvernamentale, iar Po Kyin (pe atunci se numea simplu Po Kyin, onorificul U a venit peste mai mulţi ani) s-a apucat în mod firesc de asemenea lucruri. Totuşi, era prea talentat ca să-şi risipească viaţa printre slujbaşii mărunţi, furînd în mod jalnic cîţiva bănuţi. Într-o zi a aflat că, din cauza deficitului de demnitari cu rang mai mărunt, guvernul intenţiona să facă unele numiri din rîndul funcţionarilor. Ştirea urma să devină publică peste o săptămînă, dar una din calităţile lui Po Kyin era aceea că întotdeauna obţinea informaţiile cu o săptămînă înaintea celorlalţi. Şi-a văzut şansa şi şi-a denunţat pe dată confraţii, înainte ca aceştia să prindă de veste. Cei mai mulţi au fost trimişi la închisoare şi, drept răsplată pentru cinstea lui, Po Kyin a fost numit inspector municipal adjunct. De atunci avansase constant. Acum, la cincizeci şi şase de ani, era judecător subdepartamental şi probabil că va fi promovat, devenind vicecomisar şi avînd ca egali, ori chiar ca subordonaţi, mai mulţi englezi.

Metodele folosite de el în calitate de magistrat erau simple. N-ar fi vîndut niciodată un proces, oricît de mare ar fi fost mita, căci ştia că un judecător care dă o sentinţă greşită va fi prins mai devreme ori mai tîrziu. Obiceiul lui, cu mult mai sigur, era să ia mită de ambele părţi şi să decidă apoi pe temei absolut legal. Asta îi aduse o profitabilă reputaţie de imparţialitate. Pe lîngă cîştigul obţinut de la cei aflaţi în litigiu, U Po Kyin percepea şi un bir permanent, un soi de impozit particular, de la toţi sătenii de sub jurisdicţia lui. Dacă vreun sat nu-i plătea tributul, U Po Kyin lua măsuri punitive – bande de tîlhari atacau satul, sătenii de frunte erau arestaţi sub acuzaţii false şi altele de felul acesta – şi nu trecea mult pînă cînd suma era achitată. De asemenea, îşi avea partea din toate jafurile importante care aveau loc în departament. Cele mai multe dintre aceste lucruri erau, desigur, cunoscute de toată lumea, cu excepţia superiorilor oficiali ai lui U Po Kyin (niciodată un înalt funcţionar britanic nu va crede ceva rău despre oamenii lui), dar încercările de a-l demasca dăduseră întotdeauna greş; cei ce-l sprijineau şi a căror loialitate era întreţinută de partea ce le revenea din pradă erau întotdeauna prea numeroşi. Cînd i se aducea vreo acuzaţie, U Po Kyin o discredita simplu cu un cîrd de martori cumpăraţi, după care urmau contraacuzaţiile şi, în final, poziţia lui era mai tare ca oricînd. Era practic invulnerabil, pentru că era un prea fin judecător de caractere ca să aleagă vreun instrument nepotrivit şi pentru că era atît de absorbit de intrigi încît nu putea da greş din cauza neatenţiei ori a neştiinţei. Se putea afirma practic cu certitudine că nu va fi niciodată descoperit, că va păşi din succes în succes şi că, pînă la urmă, va muri acoperit de onoruri şi cu o avere de cîteva sute de mii de rupii.

Iar succesul acesta va continua şi dincolo de mormînt. Conform credinţei budiste, cei ce au făcut rău în viaţă îşi vor petrece următoarea încarnare întruchipaţi într-un şobolan, într-o broască ori într-un animal inferior. U Po Kyin era un bun budist şi intenţiona să înlăture acest pericol. Îşi va închina ultimii ani de viaţă faptelor bune, care vor aduna destule merite încît să cîntărească mai mult decît restul vieţii sale. Poate că faptele bune vor consta în construirea de pagode. Patru pagode, cinci, şase, şapte – îi vor spune preoţii cîte – cu sculpturi în lemn, cupole aurite şi clopoţei ce clinchenesc la adierea vîntului, fiecare sunet, o rugăciune. Şi se va întoarce pe pămînt tot ca bărbat – căci femeia e aproape la acelaşi nivel cu şobolanul sau broasca – ori, în cel mai rău caz, sub forma unui animal respectat, elefant de exemplu.

Aceste gînduri i se derulau rapid prin minte, cele mai multe sub formă de imagini. Căci mintea lui U Po Kyin, deşi şireată, era primitivă şi nu trudea niciodată decît pentru un scop bine definit; meditaţia ca atare îl depăşea. Atinsese acum punctul înspre care îl mînaseră gîndurile. Punîndu-şi palmele micuţe, de formă triunghiulară, pe braţele scaunului, se răsuci puţin şi strigă cu glas uşor răguşit:

— Ba Taik! Hei, Ba Taik!

Ba Taik, servitorul lui U Po Kyin, apăru de după perdeaua cu mărgele a verandei. Era un bărbat cu o statură sub cea normală, cu urme de vărsat pe chip şi avînd o expresie timidă şi înfometată. U Po Kyin nu-i plătea nici un salariu, căci servitorul era un hoţ condamnat şi un singur cuvînt al său l-ar fi trimis la închisoare. Pe măsură ce înainta, Ba Taik se înclina tot mai jos.

— Stăpîne atotputernic? spuse el.

— Aşteaptă cineva să mă vadă?

Ba Taik trecu în revistă vizitatorii numărîndu-i pe degete.

— Căpetenia satului Thitpingyi, domnia voastră, care a adus daruri. Doi săteni, cu un proces de molestare ce urmează să fie judecat de domnia voastră, au adus şi ei daruri. Ko Ba Sein, secretarul principal de la biroul vicecomisarului doreşte să vă vadă; e şi Ali Shah, poliţistul, cu un tîlhar al cărui nume nu-l ştiu. Bănuiesc că s-au certat din cauza unor brăţări de aur pe care le-au furat. Mai e şi o ţărancă tînără cu un copilaş.

— Ce vrea? întrebă U Po Kyin.

— Zice că-i copilul dumneavoastră, preaînalte.

— Ah! Cît a adus căpetenia?

Ba Taik credea că numai zece rupii şi un coş cu mango.

— Spune-i că trebuie douăzeci de rupii şi că o să dea de necaz şi el şi sătenii dacă banii nu sînt aici mîine. Pe ceilalţi îi voi primi imediat. Spune-i lui Ko Ba Sein să vină.

Ba Sein îşi făcu imediat apariţia. Era un bărbat drept, cu umeri înguşti, foarte înalt pentru un birmanez. Avea o faţă ciudat de netedă ce amintea de crema de cafea. U Po Kyin îl considera o unealtă utilă. Lipsit de imaginaţie şi muncitor, era un funcţionar excelent, iar domnul Macgregor, vicecomisarul regal, îi încredinţa cele mai multe dintre secretele oficiale. U Po Kyin, căruia gîndurile de mai devreme îi creaseră o stare de bună dispoziţie, îl întîmpină zîmbind şi-i făcu semn spre cutia cu betel.

— Ei, Ko Ba Sein, cum merge afacerea noastră? Sper că, aşa cum ar spune scumpul nostru domn Macgregor – continuă U Po Kyin în englezeşte –, „face progrese vizibile“?

Ba Sein nu zîmbi la această mică glumă. Aşezîndu-se ţeapăn, cu spatele drept, pe scaunul liber, răspunse:

— Excelent, domnule. Exemplarul din ziar a sosit în această dimineaţă. Vă rog să luaţi aminte.

Scoase un exemplar dintr-un ziar bilingv numit Burmese Patriot. O fiţuică mizerabilă, de opt pagini, tipărită pe o hîrtie ca sugativa şi alcătuit în parte din ştiri furate din Rangoon Gazette, restul fiind numai baliverne cu iz naţionalist. Pe ultima pagină zincul alunecase şi coala era toată înnegrită, deplîngînd parcă răspîndirea redusă a ziarului. Articolul la care se oprise U Po Kyin era altfel decît restul. Acesta spunea:

În aceste fericite timpuri cînd noi, sărmani negri, sîntem înălţaţi de atotputernica civilizaţie apuseană cu numeroasele ei binefaceri cum sînt cinematograful, mitralierele, sifilisul etc., ce alt subiect ar putea fi mai plin de inspiraţie decît viaţa particulară a binefăcătorilor noştri europeni? Credem, de aceea, că pe cititorii noştri i-ar putea interesa să afle cîte ceva din evenimentele din districtul Kyauktada. Şi mai ales despre domnul Macgregor, onorabilul vicecomisar al amintitului district.

Domnul Macgregor aparţine acelui tip de gentleman englez bătrîn şi rafinat din care, în aceste fericite zile, avem atîtea exemple în faţa ochilor noştri. Este un „om cu simţul familiei“, cum se exprimă dragii noştri veri englezi. Şi ce mai „simţ al familiei“ are domnul Macgregor. Este în aşa măsură un „om cu simţul familiei“, încît are deja trei copii în districtul Kyauktada, unde se află de un an, iar în districtul Shwemyo a lăsat în urmă-i şase progenituri. Probabil că e doar o scăpare din partea domnului Macgregor că aceşti copilaşi au rămas fără nici un ajutor, iar cîteva dintre mame sînt în pericol să moară de foame etc.

O întreagă coloană de asemenea baliverne care, deşi mizerabile, erau oricum deasupra nivelului la care era restul ziarului. U Po Kyin citi cu atenţie articolul de la cap la coadă, ţinînd ziarul departe de ochi – judecătorul era presbit – şi îndepărtîndu-şi uşor buzele care lăsau să se vadă şirurile de dinţi mărunţi, perfecţi, roşii ca sîngele de la sucul de betel.

— Editorul o să ia şase luni de închisoare pentru asta, spuse el în cele din urmă.

— Nu-i pasă. Zice că singurele clipe în care îi dau pace creditorii sînt cele petrecute în închisoare.

— Spui că micuţul tău practicant Hla Pe a scris singur articolul ăsta? E un băiat foarte deştept, foarte promiţător! Să nu se mai spună că aceste colegii guvernamentale sînt o pierdere de timp. Hla Pe va deveni cu siguranţă funcţionar.

— Aşadar, domnule, sînteţi de părere că articolul acesta va fi suficient?

U Po Kyin nu răspunse imediat. În schimb, emise un pufăit, un sunet provocat parcă de un mare efort: încerca să se ridice din scaun. Ba Taik cunoştea prea bine acest sunet. Apăru din spatele perdelei de mărgele şi, împreună cu Ba Sein, puseră cîte o mînă sub subsuorile lui U Po Kyin şi-l ridicară în picioare. U Po Kyin rămase o clipă pe loc echilibrîndu-şi greutatea abdomenului pe picioare ca un cărător de peşte ce-şi cumpăneşte povara. Apoi îi făcu semn lui Ba Taik să plece.

— Nu-i suficient, spuse el răspunzînd la întrebarea pusă de Ba Sein, nu-i deloc suficient. Mai sînt încă o mulţime de făcut. Dar acesta-i un început bun. Ascultă.

Se duse pînă la balustradă ca să scuipe betelul din gură şi apoi începu să patruleze cu paşi mici pe verandă, ţinîndu-şi mîinile la spate. Pulpele lui uriaşe se frecau în mers şi asta îl făcea să se clatine uşor. În timp ce măsura cu pasul veranda, vorbea folosind jargonul simplist al birourilor guvernamentale – un amestec de verbe birmaneze şi expresii abstracte britanice:

— Aşa, să examinăm afacerea de la început. Vom concerta un atac împotriva doctorului Veraswami, care este medic în serviciul public şi administrator-şef al închisorii. Îl vom calomnia, îi vom terfeli reputaţia şi în cele din urmă îl vom distruge pentru totdeauna. Va fi o operaţiune foarte delicată.

— Da, domnule.

— Nu există nici un risc, dar trebuie s-o luăm cu binişorul. Nu atacăm un amărît de funcţionar ori inspector de poliţie. Pornim lupta împotriva unei oficialităţi şi cînd e vorba de un asemenea demnitar, chiar dacă-i indian, nu trebuie confundat cu un simplu funcţionar. Cum distrugi un funcţionar? Uşor: o acuzaţie, două duzini de martori, demiterea şi închisoarea. Dar în acest caz nu merge aşa. Uşurel, uşurel, asta-i metoda mea, uşurel. Fără scandal şi, mai ales, fără o anchetă oficială. Nu trebuie să existe nici o acuzaţie la care să se poată răspunde, şi totuşi într-un interval de trei luni trebuie să vîr în capul tuturor europenilor din Kyauktada că doctorul e un ticălos. Ce învinuire să-i aduc? Mita nu merge, doctorii oricum nu primesc mită. Ce, aşadar?

— Poate să aranjăm o revoltă în închisoare, spuse Ba Sein. În calitatea lui de administrator-şef, doctorul va fi cel condamnat.

— Nu, e prea periculos. Nu vreau ca gardienii din închisoare să înceapă să tragă cu puştile în toate direcţiile. Şi, în afară de asta, ar fi costisitor. Clar, deci, trebuie să fie lipsa de loialitate – naţionalism, propagandă ce îndeamnă la răzvrătire. Trebuie să-i convingem pe europeni că doctorul are convingeri neloiale, antibritanice. E cu mult mai rău decît luarea de mită; englezii se aşteaptă ca un demnitar băştinaş să ia mită. Dar dacă-i pui sub semnul întrebării loialitatea, fie şi numai pentru o clipă, e distrus.

— Va fi greu de dovedit, obiectă Ba Sein. Doctorul le e foarte loial europenilor. Se înfurie de cîte ori se spune ceva împotriva lor. Şi ei ştiu asta, nu credeţi?

— Prostii, spuse liniştit U Po Kyin. Nici un european nu se sinchiseşte de dovezi. Cînd ai faţa neagră, bănuiala e dovada. Cîteva scrisori anonime vor face minuni. E numai o chestiune de perseverenţă; să acuzi, să acuzi, să acuzi întruna – iată calea ce trebuie urmată cu europenii. O anonimă după alta, pe rînd, fiecărui european. Şi apoi, cînd suspiciunile sînt temeinic stîrnite…

U Po Kyin dădu la iveală unul din braţele sale scurte, îşi frecă degetul mare de arătător, apoi adăugă:

— Începem cu acest articol din Burmese Patriot. Europenii vor urla de furie cînd îl vor vedea. Ei bine, următoarea mişcare e să-i convingem că doctorul e cel ce l-a scris.

— Va fi greu cît timp are prieteni printre europeni. Toţi apelează la el cînd sînt bolnavi. În sezonul rece l-a vindecat pe domnul Macgregor de gaze intestinale. Îl consideră un doctor foarte bun, aşa cred.

— Cît de puţin înţelegi gîndirea europeană, Ko Ba Sein! Europenii merg la Veraswami numai pentru că nu există alt doctor în Kyauktada. Nici un european nu are pic de încredere într-unul tuciuriu la faţă. Nu, în privinţa anonimelor se pune numai problema de a trimite suficiente. Voi avea grijă ca în curînd să nu-i mai rămînă nici un prieten.

— Mai e şi domnul Flory, comerciantul de cherestea, spuse Ba Sein (pronunţa numele „Porley“). E bun prieten cu doctorul. Îl văd ducîndu-se la el acasă în fiecare dimineaţă cînd se află în Kyauktada. În două rînduri chiar l-a invitat pe doctor la cină.

— Ah, aici ai dreptate. Dacă Flory e prieten cu doctorul ne-ar putea face rău. Nu poţi lovi într-un indian dacă are un prieten european. Îi conferă… care e cuvîntul ăla pe care îl îndrăgesc ei atît de mult?… prestigiu. Dar Flory îşi va abandona prietenul destul de repede cînd vor începe necazurile. Oamenii ăştia nu au nici un sentiment de loialitate faţă de băştinaşi. Şi apoi, din întîmplare, ştiu că Flory este un laş. Pot să mă descurc cu el. Rolul tău, Ko Ba Sein, e să supraveghezi mişcările lui Macgregor. I-a scris în ultimul timp comisarului? Confidenţial, vreau să spun.

— I-a scris acum două zile, dar cînd am deschis scrisoarea la aburi am constatat că nu avea nimic important.

— Bine, o să-i dăm ceva despre care să scrie. Şi de îndată ce-l bănuiesc pe doctor, va fi timpul pentru cealaltă afacere despre care ţi-am vorbit. Aşa vom… cum spune Macgregor? A, da, vom împuşca doi iepuri dintr-un foc. Un cîrd întreg – ha, ha!

Rîsul lui U Po Kyin răsuna ca o bolboroseală dezgustătoare venită de undeva din adîncul intestinelor, de parcă se pregătea să tuşească; şi cu toate acestea era vesel, chiar copilăros. Nu mai spuse nimic despre „cealaltă afacere“, prea serioasă pentru a fi discutată fie şi pe verandă. Văzînd că întrevederea luase sfîrşit, Ba Sein se ridică şi se înclină, făcînd aproape un unghi drept.

— Domnia voastră doreşte să mai facem ceva? spuse el.

— Asigură-te ca domnul Macgregor să-şi primească exemplarul din Burmese Patriot. Ai face bine să-l sfătuieşti pe Hla Pe să aibă un atac de dizenterie şi să se ţină departe de birou. O să am nevoie de el ca să scrie anonimele. Asta-i tot pentru moment.

— Atunci pot să plec, domnule?

— Domnul fie cu tine, spuse U Po Kyin distrat şi-l strigă imediat pe Ba Taik.

Nu-şi irosea niciodată nici măcar o clipă din zi. Nu-i luă prea mult timp să rezolve şi cu ceilalţi vizitatori şi s-o expedieze pe femeie cu mîna goală, după ce-i cercetă chipul şi declară că nu o recunoaşte. Acum era timpul să-şi ia micul dejun. Crampele violente de foame, ce-l apucau exact la această oră în fiecare dimineaţă, începuseră să-i chinuiască stomacul. Strigă nerăbdător:

— Ba Taik! Hei, Ba Taik! Kin Kin! Micul dejun! Grăbiţi-vă, mor de foame.

În livingul din spatele perdelelor era deja aranjată o masă cu un castron uriaş de orez şi o duzină de farfurii cu curry, crevete uscate şi felii de mango verde. U Po Kyin merse legănat pînă la masă, se aşeză gemînd şi se repezi pe dată asupra mîncării. Ma Kin, soţia lui, stătea în picioare în spatele său şi-l servea. Era o femeie subţirică, de vreo patruzeci şi cinci de ani, cu o faţă blîndă, ciocolatie, de maimuţică. U Po Kyin nu-i dădu nici o atenţie cît mîncă. Ţinînd castronul aproape de nas, îşi îndesa mîncarea în gură cu degete iuţi, unsuroase, respirînd precipitat. Toate mesele lui erau rapide, pline de pasiune şi enorme; aduceau mai degrabă cu nişte orgii, revărsări de curry şi orez. Cînd termină se lăsă pe spate, rîgîi de cîteva ori şi-i ceru lui Ma Kin să-i aducă o ţigară birmaneză, de tutun verde. Nu fuma niciodată tutun englezesc, despre care spunea că nu are gust.

Curînd după aceea, U Po Kyin, ajutat de Ba Taik, se îmbrăcă în hainele de birou şi rămase un timp în picioare admirîndu-se în faţa oglinzii înalte din living. Livingul, o încăpere cu pereţi din lemn şi doi stîlpi, în care încă se recunoşteau trunchiurile de tec ce sprijineau grinda acoperişului, era întunecos şi murdar ca toate încăperile birmaneze, deşi U Po Kyin îl mobilase după moda „ingaleik“ cu un bufet furniruit, scaune, cîteva litografii reprezentînd familia regală şi un extinctor. Podeaua era acoperită cu rogojini din bambus stropite abundent cu lut şi suc de betel.

Ma Kin stătea aşezată pe o rogojină într-un colţ şi cosea un ingyi³. U Po Kyin se răsuci încet în faţa oglinzii încercînd să-şi zărească spatele. Era îmbrăcat într-un gaungbaung⁴ din mătase roz pal, ingyi din muselină apretată şi paso⁵ din mătase de Mandalay, un minunat roz-somon brodat cu galben. Făcînd un efort, reuşi să-şi întoarcă înapoi capul şi îşi admiră încîntat noul său paso strîns şi strălucitor pe fesele-i enorme. Era mîndru de grăsimea lui, căci în carnea acumulată vedea un simbol al măreţiei. El, cel care fusese cîndva obscur şi înfometat, era acum gras, bogat şi temut. Se umflase cu trupurile duşmanilor săi; un gînd din care extrăsese ceva ce era foarte aproape de poezie.

— Noul meu paso a fost destul de ieftin la numai douăzeci şi două de rupii, ce zici, Kin Kin? spuse el.

Ma Kin se aplecă deasupra lucrului. Era o femeie simplă, de modă veche, care deprinsese chiar şi mai puţine obiceiuri europene decît U Po Kyin. Îi era imposibil să stea pe scaun şi să se simtă confortabil. În fiecare dimineaţă se ducea în bazar cu un coş pe cap, ca o ţărancă, iar serile putea fi văzută îngenunchind în grădină, rugîndu-se spre vîrful alb al pagodei ce se înălţa deasupra oraşului. Fusese confidenta intrigilor lui U Po Kyin timp de mai bine de douăzeci de ani.

— Ko Po Kyin, spuse ea, ai făcut tare mult rău în viaţa ta.

U Po Kyin făcu un gest neglijent cu mîna.

— Ce contează? Pagodele mele vor răscumpăra totul. E destul timp.

Ma Kin îşi plecă şi mai mult capul deasupra lucrului, în felul acela încăpăţînat pe care-l folosea cînd nu era de acord cu ceva din ceea ce făcea U Po Kyin.

— Dar, Ko Po Kyin, la ce-ţi trebuie toate intrigile şi planurile astea? Te-am auzit vorbind cu Ko Ba Sein pe verandă. Pui la cale ceva rău împotriva doctorului Veraswami. De ce vrei să-i faci rău acestui doctor indian? E un om bun.

— Ce ştii tu despre treburile oficiale, femeie? Doctorul îmi stă în cale. În primul rînd refuză să primească mită, şi asta îngreunează lucrurile pentru noi, ceilalţi. Şi apoi… ei bine, mai e ceva ce tu niciodată n-ai să ai destulă minte ca să înţelegi.

— Ko Po Kyin, ai ajuns bogat şi puternic, şi la ce ţi-a folosit? Eram mai fericiţi cînd eram săraci. Vai, îmi aduc atît de bine aminte de vremea cînd erai un simplu funcţionar comunal, prima dată cînd am avut casa noastră. Cît de mîndri eram de mobila nouă împletită, şi de stiloul tău cu agăţătoare din aur! Şi cît de onoraţi ne-am simţit cînd tînărul ofiţer de poliţie englez a venit la noi, a stat pe cel mai bun scaun şi a băut o sticlă de bere! Fericirea nu stă în bani. Ce mai poţi dori acum, cînd ai atît de mulţi bani?

— Fleacuri, femeie, fleacuri! Ai grijă de bucătăria şi de cusutul tău şi lasă treburile oficiale în seama celor care se pricep la ele.

— Da, eu nu mă pricep. Sînt soţia ta şi m-am supus întotdeauna ţie. Dar nu e niciodată prea devreme ca să aduni fapte bune. Străduieşte-te ca să aduni motivele pentru răsplată, Ko Po Kyin! Nu vrei, spre exemplu, să cumperi nişte peşte viu şi apoi să-i dai drumul în rîu? Se pot aduna multe fapte bune în felul acesta. De asemenea, azi-dimineaţă cînd au venit preoţii după orez, mi-au spus că la mînăstire sînt doi preoţi noi şi că sînt flămînzi. Nu vrei să le dai ceva, Ko Po Kyin? Eu una nu le-am dat nimic, ca să-ţi revină ţie meritul pentru asta.

U Po Kyin se întoarse de la oglindă. Rugămintea îl mişcase puţin. Nu pierdea niciodată ocazia să-şi pună în seamă fapte bune cînd o putea face fără inconveniente. În ochii lui faptele bune erau ca un fel de depozit de bancă, ce creştea în permanenţă. Orice peşte lăsat liber în apa rîului, orice dar făcut unui preot îl apropia cu încă un pas de Nirvana. Era un gînd care îl liniştea. Dădu ordin ca întregul coş cu mango adus de căpetenia satului să fie trimis la mînăstire.

Nu peste mult timp plecă de acasă şi-o porni în josul străzii, urmat de Ba Taik, care ducea un dosar cu acte. Mergea încet, foarte drept, ca să-şi cumpănească abdomenul uriaş, şi ţinea o umbrelă din mătase galbenă deasupra capului. Paso-ul roz strălucea în lumina soarelui ca o pralină de mătase. Se îndrepta spre tribunal, să judece procesele din acea zi.

II

Cam la aceeaşi oră cînd U Po Kyin îşi începea afacerile acelei dimineţi, „domnul Porley“, comerciantul de cherestea şi prietenul doctorul Veraswami, pleca de acasă îndreptîndu-se spre club.

Flory era un bărbat de vreo treizeci şi cinci de ani, de talie medie, nu rău făcut. Avea un păr foarte negru, sîrmos, ce-i creştea mult pe ceafă, o mustaţă neagră tunsă scurt, iar pielea, măslinie de felul ei, îi era decolorată de soare. Nu se îngrăşase şi nici nu chelise, astfel încît nu părea mai în vîrstă, dar era palid şi tras la faţă în ciuda faptului că era bronzat, iar ochii îi erau duşi în fundul capului şi aveau o privire veştedă. Era evident că nu se bărbierise în această dimineaţă. Era îmbrăcat cu obişnuita cămaşă albă, pantaloni scurţi, kaki, din doc, şi ciorapi, dar pe cap, în loc de topi⁶, purta o pălărie terai⁷ boţită, lăsată pe-o sprînceană, iar bastionul din bambus se termina cu o chingă petrecută peste încheietura mîinii. Un cocker spaniel negru, pe nume Flo, păşea mărunt şi afectat în urma lui.

Însă toate acestea erau de importanţă secundară. Primul lucru care-ţi atrăgea atenţia la Flory era un semn din naştere, hidos, ce i se întindea în relief de-a lungul obrazului stîng, de la ochi pînă la colţul gurii. Văzută din partea stîngă, faţa lui avea o expresie zdrobită, nenorocită, ca şi cum semnul ar fi fost o arsură – căci avea o culoare albastru închis. Flory era perfect conştient de hidoşenia semnului. Şi de fiecare dată cînd nu era singur, mişcările lui erau făcute oarecum într-o parte, căci întotdeauna căuta să nu-l expună.

Casa lui Flory era sus, deasupra maidan-ului⁸, aproape de marginea junglei. Din poartă, maidan-ul arid, de culoare kaki, cobora într-o pantă abruptă, iar în jurul lui erau răspîndite cam o jumătate de duzină de bungalouri de un alb orbitor. Totul tremura, tresăltînd în aerul fierbinte. La jumătatea drumului spre poalele dealului, în apropierea unei bisericuţe acoperite cu tablă, se afla un cimitir englezesc înconjurat de un zid alb. Dincolo de el era Clubul European, iar cînd priveai clubul – o clădire scundă din lemn, cu un singur etaj – priveai de fapt la adevăratul centru al oraşului. În orice oraş din India, Clubul European este citadela spirituală, adevăratul sediu al puterii britanice, Nirvana după care demnitarii şi milionarii autohtoni tînjesc zadarnic. Fără îndoială aşa stăteau lucrurile şi în acest caz, căci clubul din Kyauktada se putea lăuda, cu mîndrie îndreptăţită, că era aproape singurul club din Birmania care nu primise niciodată vreun oriental printre membrii săi. Dincolo de el curgea rîul Irrawaddy, enorm şi gălbui, legănînd sclipiri de diamant în ochiurile unde se reflecta soarele; iar şi mai departe, dincolo de rîu, se întindeau vastele cîmpuri de orez ce se terminau la orizont într-un şir de dealuri întunecate.

Oraşul autohton, tribunalul şi închisoarea se aflau în partea dreaptă, ascunse în bună măsură de pîlcurile verzi de smochini uriaşi. Turnul pagodei se înălţa dintre copaci ca o lance zveltă, cu vîrful aurit. Kyauktada era un oraş tipic pentru Burma Superioară, care nu se schimbase prea mult în timpul scurs din zilele lui Marco Polo pînă la cel de al doilea război birmanez şi ar fi putut să mai doarmă încă un secol în plin Ev Mediu, dacă nu s-ar fi dovedit a fi un loc convenabil pentru staţia terminus a unei linii feroviare. În 1910, guvernul făcuse din el centrul districtului şi un loc al Progresului – acest lucru exprimîndu-se printr-un tribunal, cu armata lui de pledanţi graşi dar înfometaţi, un spital, o şcoală şi una dintre acele închisori uriaşe şi trainice pe care englezii le-au construit pretutindeni între Gibraltar şi Hong Kong. Populaţia număra cam patru mii de locuitori, în care erau incluşi cîteva sute de indieni, cîteva zeci de chinezi şi şapte europeni. Mai erau şi doi eurasiatici, domnul Francis şi domnul Samuel, fiul unui misionar baptist american şi, respectiv, al unui misionar romano-catolic. Oraşul nu ascundea nici un fel de curiozităţi, cu excepţia unui fachir care locuise timp de douăzeci de ani într-un copac din apropierea bazarului, ridicîndu-şi hrana în fiecare dimineaţă într-un coş împletit.

Ieşind pe poartă, Flory căscă. În seara din ajun fusese pe jumătate beat, iar lumina strălucitoare îl irita. „Blestemată groapă!“ îşi spuse el privind în josul dealului. Şi cum, în afară de cîine, nu mai era nimeni prin preajmă, începu să cînte cu voce tare „Blestemată, blestemată, blestemată, o, cît de blestemată“ pe melodia lui Sfînt, sfînt, sfînt, o, cît de sfînt, în timp ce cobora pe drumul roşu şi încins, şfichiuind cu bastonul firele uscate de iarbă. Era aproape ora nouă, iar soarele devenea cu fiecare clipă tot mai arzător. Căldura îi pulsa în creştet cu lovituri constante, ritmice, ca izbiturile unui enorm piston. Flory se opri la poarta clubului, întrebîndu-se dacă să intre ori să-şi continue drumul şi să-l viziteze pe doctorul Veraswami. Apoi îşi aminti că era „ziua rezervată pentru corespondenţa din Anglia“ şi că trebuie să fi sosit ziarele. Intră trecînd pe lîngă zidul terenului de tenis, zid acoperit de-o plantă agăţătoare cu flori mov în formă de stea.

Pe marginea potecii creşteau enorme flori englezeşti – brumărele, nemţişor, nalbă şi petunii – ce nu fuseseră încă ucise de soare. Petuniile erau atît de uriaşe încît păreau nişte arbuşti. Nu exista o peluză de iarbă, dar erau în schimb copaci şi arbuşti indigeni – mohuri aurii ca nişte uriaşe umbrele de flori roşii ca sîngele, migdali cu flori crem, fără lujer, bougainvillea purpurii, trandafiri japonezi roşu aprins şi trandafiri chinezeşti roz, crotoni de culoarea fierii şi tamarini cu frunzele ca nişte pene. Strălucirea culorilor contrastante rănea ochiul. Un mali⁹ aproape gol umbla prin jungla de flori cu o stropitoare în mînă, ca o pasăre imensă ce soarbe nectarul.

Un englez cu părul blond-roşcat, mustaţă ţepoasă, ochi de un cenuşiu deschis, foarte depărtaţi unul de celălalt, şi cu glezne anormal de subţiri stătea pe treptele clubului, cu mîinile vîrîte în buzunarele pantalonilor scurţi. Era domnul Westfield, şeful poliţiei districtuale. Se legăna pe călcîie cu un aer plictisit, ridicîndu-şi buza superioară astfel încît mustaţa îi gîdila nasul. Îl salută pe Flory cu o uşoară mişcare laterală a capului. Vorbea scurt şi milităros, omiţînd orice cuvînt care putea fi omis. Aproape tot ce spunea era menit să fie o glumă, dar vocea îi era cavernoasă şi tristă.

— Salut, Flory, băiete! Îngrozitoare dimineaţă, nu?

— Cred că trebuie să ne aşteptăm la aşa ceva în această perioadă a anului, spuse Flory.

Se întoarse puţin într-o parte, astfel încît să-şi ferească de Westfield obrazul însemnat.

— Da, fir-ar al naibii! Ne aşteaptă două luni de aşa ceva. Anul trecut n-am avut un strop de ploaie pînă în iunie. Priveşte la afurisitul ăsta de cer, nici măcar un nor. Parcă-i una din blestematele alea de tigăi uriaşe, emailate cu albastru. Dumnezeule! ce n-ai da acum să te afli în Picadilly, ce zici?

— Au sosit ziarele englezeşti?

— Da. Dragul şi bătrînul Punch, Pink’un şi Vie Parisienne. Te apucă dorul de casă cînd le citeşti, nu? Hai să intrăm şi să bem ceva înainte să se termine gheaţa. Bătrînul Lackersteen aproape că s-a scăldat în băutură. De-acum e pe jumătate murat.

Intrînd, Westfield spuse cu vocea lui tristă:

— Înainte, Macduff.

În interior, clubul era o construcţie cu pereţi lambrisaţi în lemn de tec, mirosind a petrol, şi consta din numai patru încăperi, din care una adăpostea o bibliotecă părăsită, cu cinci sute de romane mucegăite, iar o alta o masă de biliard veche şi uzată, oricum rar folosită, căci mai tot timpul anului hoarde de gîndaci zburători se adunau bîzîind în jurul lămpilor, aşezîndu-se apoi pe postav. Mai era o încăpere pentru jocul de cărţi şi un salon ce dădea spre rîu, printr-o verandă întinsă, dar la această oră din zi toate verandele erau protejate cu storuri verzi din bambus. Salonul era o încăpere neprimitoare, cu rogojini de cocos pe podea, scaune împletite şi mese acoperite cu publicaţii ilustrate ce luceau de-ţi luau ochii. Era împodobit cu mai multe tablouri „Bonzo“ şi capete prăfuite de sambhur¹⁰. Un punkah¹¹ ce se legăna leneş scutura praful în aerul călduţ şi umed.

În încăpere se aflau trei bărbaţi. Sub evantai, un bărbat chipeş, rumen la faţă şi cam buhăit, de vreo patruzeci de ani, stătea întins peste masă cu capul în mîini şi gemea de durere. Era domnul Lackersteen, directorul local al unei firme de cherestea. În seara din ajun se îmbătase îngrozitor şi acum suferea. Ellis, directorul altei firme, stătea în picioare în faţa avizierului şi studia concentrat un anunţ cu o expresie de amărăciune pe chip. Era un ins cu părul sîrmos, faţa palidă, cu trăsături ascuţite; avea mişcări bruşte şi agitate. Lui Maxwell, inspectorul forestier departamental ce zăcea într-unul din şezlonguri citind revista Field, nu i se zăreau decît picioarele osoase şi braţele groase, acoperite de puf.

— Ia priviţi la bătrînul ăsta neascultător, spuse Westfield luîndu-l aproape afectuos pe după umeri pe domnul Lackersteen şi zgîlţîindu-l. Un exemplu pentru tineri, nu? Pîinea lui Dumnezeu şi tot restul. Îţi dă o idee de cum o să arăţi la patruzeci de ani.

Domnul Lackersteen scoase un geamăt ce părea a fi „brandy“.

— Sărmanul, spuse Westfield, bine cunoscutul martir al băuturicii, nu? Ia uitaţi-vă cum îi picură din toţi porii. Îmi aminteşte de bătrînul colonel care obişnuia să doarmă fără plasă împotriva ţînţarilor. Întrebat de ce, servitorul acestuia a răspuns: „Noaptea, stăpînul e prea beat ca să bage de seamă ţînţarii; dimineaţa, ţînţarii prea beţi ca să-l bage în seamă pe stăpîn“. Priviţi-l! S-a îmbătat aseară şi acum cere iar. Aşteaptă şi o nepoţică să stea cu el. Trebuie să sosească diseară, aşa-i Lackersteen?

— Ah, lasă-l pe beţivanul ăla în pace, spuse Ellis fără să se întoarcă.

Vorbea cu un accent cockney, dispreţuitor. Domnul Lackersteen gemu iarăşi.

— …nepoata! Daţi-mi un brandy, pentru Dumnezeu!

— Bună educaţie pentru nepoată. Să-şi vadă unchiul sub masă de şapte ori pe săptămînă. Hei, majordom! Adu nişte brandy pentru stăpînul Lackersteen!

Majordomul, un dravidian¹² îndesat şi negru, cu ochi apoşi şi gălbui ca ai unui cîine, aduse brandy-ul pe o tavă de aramă. Flory şi Westfield comandară gin. Domnul Lackersteen luă cîteva înghiţituri din băutură şi se aşeză iar pe scaun gemînd ceva mai resemnat. Avea faţa buhăită, cu o expresie nevinovată, şi o mustaţă ca o periuţă de dinţi. Era un om cinstit, fără nici o ambiţie în afară de ceea ce el numea „să aibă cîteva ceasuri bune“. Soţia îl domina prin unica metodă posibilă, adică nu-l scăpa niciodată din ochi mai mult de o oră, două. O singură dată, la un an după ce se căsătoriseră, îl lăsase singur timp de două săptămîni şi se întorsese pe neaşteptate, cu o zi mai devreme decît era plănuit, şi-l găsise pe domnul Lackersteen beat, sprijinit de-o parte şi de alta de două birmaneze goale, în timp ce o a treia îi turna pe gît o sticlă de whisky. De atunci îl supraveghea, după cum obişnuia el să se plîngă, „ca o pisică afurisita gaură de şoareci“. Cu toate acestea, Lackersteen reuşea să aibă destule „ceasuri bune“, deşi, de obicei, foarte pe grabă.

— Dumnezeule, ce cap am în dimineaţa asta, spuse el. Chemaţi-l pe majordom, Westfield. Trebuie să mai iau un brandy înainte să vină doamna mea. Zice c-o să-mi reducă băutura la patru porţii pe zi cînd soseşte nepoata noastră. Putrezi-le-ar Dumnezeu pe amîndouă, adăugă el sumbru.

— Nu fiţi ridicoli, ascultaţi mai bine cu toţii, spuse Ellis ursuz.

Avea un mod de a vorbi neobişnuit de jignitor; rareori deschidea gura fără să insulte pe cineva. Îşi exagera în mod deliberat accentul cockney deoarece astfel imprima cuvintelor un ton sarcastic.

— Aţi văzut notiţa asta a bătrînului Macgregor? Un bucheţel pentru noi toţi. Maxwell, trezeşte-te şi ascultă!

Maxwell lăsă jos revista. Era un tînăr blond, de cel mult douăzeci şi cinci, douăzeci şi şase de ani – foarte tînăr pentru postul ce-l deţinea. Membrele greoaie şi genele albe şi dese îl făceau să semene cu un mînz din cei ce aleargă pe lîngă căruţe. Cu o mişcare scurtă şi plină de duşmănie, Ellis smulse îndemînatic biletul de pe avizier şi începu să-l citească cu glas tare.

Anunţul fusese pus de domnul Macgregor, care era nu numai vicecomisar, ci şi secretarul clubului.

— Ascultaţi, numai. „Ni s-a sugerat că, deoarece acest club nu are încă printre membrii săi nici un oriental, şi cum acum se obişnuieşte ca în majoritatea cluburilor europene să fie admişi membri dintre oficialităţi, indiferent dacă sînt indigeni sau europeni, va trebui să luăm în considerare această practică şi aici în Kyauktada. Problema va fi discutată la următoarea adunare generală. Pe de o parte, trebuie evidenţiat că…“, da, nu-i nevoie să parcurgem şi restul. Nici măcar o înştiinţare nu poate să scrie fără o criză de diaree literară. În orice caz, asta e treaba. Ne cere să încălcăm toate regulile şi să primim un preaiubit negrişor în club. Pe scumpul doctor Veraswami, de exemplu. Doctorul Very-slimy¹³, cum îi spun eu. Ar fi într-adevăr o plăcere, nu? Negrişori cu abdomenul rotunjor suflîndu-ne în faţă aroma de usturoi pe deasupra mesei de bridge. Isuse, numai cînd mă gîndesc! Trebuie să ne unim şi să punem piciorul în prag imediat. Ce părere ai, Westfield? Flory?

Westfield ridică filozofic din umerii lui slăbănogi. Se aşezase la masă şi-şi aprinsese un trabuc birmanez, negru şi rău mirositor.

— Presupun că trebuie să ne obişnuim cu asta, spuse el. Ticăloşii ăştia de indigeni pătrund în toate cluburile acum. Mi s-a spus că pînă şi în clubul Pegu. Calea pe care se-ndreaptă ţara, chipurile. Acesta-i aproape ultimul club din Birmania care le opune rezistenţă.

— Chiar aşa; şi-n plus, vom continua să le opunem rezistenţă. Mai bine mor într-un şanţ decît să văd un negrotei aici.

Ellis dăduse la iveală un ciot de creion. Cu acel ciudat aer de ranchiună pe care unii oameni îl conferă şi celor mai mărunte gesturi, prinse anunţul la loc pe avizier şi scrise două litere mici, dar citeţe, N.A.¹⁴, alături de semnătura lui Macgregor.

— Iată părerea mea. O să i-o spun cînd îşi face apariţia. Tu ce părere ai, Flory?

Flory nu vorbise deloc în tot acest timp. Deşi departe de a fi un taciturn din fire, rareori găsea ceva de spus în conversaţiile de la club. Se aşezase la masă şi citea articolul lui G.K. Chesterton din London News, mîngîind-o între timp pe cap pe Flo cu mîna stîngă. Dar Ellis era unul din acei oameni care întotdeauna pretind celorlalţi să se facă ecoul părerilor lor. Repetă întrebarea şi Flory îşi înălţă capul, iar privirile li se întîlniră. Pielea din jurul nasului lui Ellis păli brusc atît de tare încît deveni aproape cenuşie. La el, ăsta era semn de mînie. Fără nici un preludiu, izbucni într-un şuvoi de invective, iar ceilalţi nici nu clipiră, căci erau obişnuiţi să audă aşa ceva în fiecare dimineaţă.

— Dumnezeule, îmi închipuisem că într-o situaţie ca asta, cînd se pune problema să-i ţinem pe porcii ăia negri şi-mpuţiţi departe de singurul loc în care putem fi între noi, vei avea decenţa să mă sprijini. Chiar dacă doctoraşul ăla negru, îngălat şi burduhănos este cel mai bun prieten al tău. Nu-mi pasă dacă tu preferi să te aduni cu gunoaiele din bazar. Dacă-ţi face plăcere să te duci acasă la Veraswami şi să bei whisky cu toţi amici lui negri, n-ai decît, e treaba ta. Fă ce vrei în afara clubului. Dar, Doamne, e altceva cînd e vorba să-i aduci pe negri aici. Îmi închipui că ai vrea ca drăguţul de Veraswami să fie membru al clubului, nu? Intervenind în conversaţie, dînd mîna cu labele lui asudate şi aruncîndu-ne în faţă respiraţia lui mirosind a usturoi. Doamne, o să-l zvîrl afară cu un şut dacă-i văd vreodată botul negru intrînd pe uşa aia. Împuţitul, burduhănosul ăla…! etc.

Şi tot aşa, minute în şir. Deosebit de impresionant, pentru că era absolut sincer. Ellis îi ura cu adevărat pe orientali – îi ura cu o scîrbă amară, neobosită, ca pe ceva rău şi murdar. Deşi ca adjunct al unei firme de cherestea trebuia să trăiască şi să muncească în permanent contact cu birmanezii, nu ajunsese niciodată să se împace cu priveliştea chipurilor întunecate. Orice urmă de sentiment prietenesc faţă de un oriental i se părea o perversiune oribilă. Era un om inteligent şi un funcţionar capabil al firmei, dar unul din acei englezi – atît de numeroşi, din păcate – cărora nu ar trebui niciodată să li se permită să pună piciorul în Orient.

Flory începu să mîngîie capul lui Flo aşezat pe genunchii lui, neputînd să-l privească pe Ellis în ochi. Din cauza semnului de pe obraz, îi era greu să-i privească pe ceilalţi direct îîn faţă în momentele importante. Şi cînd fu gata să vorbească, îşi simţi glasul tremurînd – căci avea un anume mod de a tremura cînd ar fi trebuit să fie ferm; şi trăsăturile, de altfel, i se contorsionau uneori fără să le poată controla.

— Linişteşte-te, spuse el în cele din urmă pe un ton morocănos şi destul de slab. Linişteşte-te. Nu-i cazul să te aprinzi aşa. N-am spus niciodată că ar trebui să avem membri dintre indigeni.

— A, nu? Dar ştim cu toţii al dracului de bine că ţi-ar plăcea. De ce altceva te duci în fiecare dimineaţă acasă la scribălăul ăla unsuros? Să te aşezi la masă cu el ca şi cum ai fi la un alb, să bei din pahare pe care au salivat buze negre şi murdare – îmi vine să vărs cînd mă gîndesc.

— Stai jos, bătrîne, stai jos, spuse Westfield. Gata, las-o moartă. Bea ceva. N-are rost să ne certăm. E prea cald.

— Ce naiba, exclamă Ellis ceva mai calm, făcînd cîţiva paşi în sus şi-n jos. Zău, nu vă înţeleg deloc, băieţi. Pur şi simplu, nu vă înţeleg. Neghiobul ăsta bătrîn de Macgregor vrea din nu ştiu ce motiv să aducă un negru în club şi voi vă supuneţi cu toţii, fără să spuneţi un cuvînt. Doamne Dumnezeule, oare ce trebuie să facem noi în ţara asta? Dacă nu avem de gînd s-o guvernăm, atunci de ce dracu’ nu ne ducem acasă? Sîntem aici ca să guvernăm o mînă de nenorociţi, de porci negri care-au fost sclavi de cînd se ştiu şi, în loc să-i conducem în singurul mod pe care îl pot ei înţelege, începem să-i tratăm ca pe nişte egali. Şi voi cu toţii, ca nişte tîmpiţi ce sînteţi, o luaţi de bună. Iată-l pe Flory care-şi alege ca cel mai bun prieten un babu¹⁵ negru ce-şi zice doctor pentru că a urmat doi ani într-o aşa-numită universitate indiană. Şi tu, Westfield, mîndru ca Punch de poliţiştii tăi cei laşi, cu picioare strîmbe gata oricînd să ia mită. Uitaţi-vă la Maxwell, care-şi pierde timpul alergînd după tîrfe eurasiatice. Da, Maxwell, asta faci. Am auzit despre isprăvile tale din Mandalay cu o tîrfuliţă rău mirositoare pe nume Molly Pereira. Bănuiesc că te-ai fi însurat cu ea dacă nu te-ar fi transferat aici. Se pare că vă plac brutele astea negre şi murdare. Nu ştiu ce ne-a apucat pe toţi. Zău că nu ştiu.

— Hai, mai bea un pahar, spuse Westfield. Ei, majordom! Un strop de bere înainte să se termine gheaţa? Bere, majordom!

Majordomul aduse cîteva sticle de bere müncheneză. În cele din urmă, Ellis se aşeză la masă alături de ceilalţi, mîngîind o sticlă rece cu mîinile sale mici. Fruntea îi era asudată. Era posac, dar îi trecuse furia. Era tot timpul duşmănos şi îndărătnic, dar izbucnirile violente de furie îi treceau repede şi nu se scuza niciodată. Certurile făceau parte din rutina vieţii de club. Domnul Lackersteen îşi mai revenise şi studia ilustraţiile din La Vie Parisienne. De-acum trecuse de ora nouă şi în încăperea parfumată de fumul înţepător al trabucului lui Westfield se făcuse o căldură înăbuşitoare. Tuturor li se lipiseră cămăşile de spate din cauza primei transpiraţii din acea zi. Invizibilul chokra¹⁶ care trăgea frînghia evantaiului afară adormise în lumina orbitoare.

— Majordom? strigă Ellis şi majordomul apăru. Du-te şi trezeşte-l pe puturosul ăla de chokra!

— Da, stăpîne.

— Ei, majordom!

— Da, stăpîne?

— Cîtă gheaţă a mai rămas?

— Cam zece kilograme, stăpîne. Cred că n-o să ajungă decît pentru astăzi. Îmi este foarte greu să ţin gheaţa rece pe vremea asta.

— Auzi-l cum vorbeşte, fir-ar al naibii! „Îmi este foarte greu!“ Ai înghiţit un dicţionar? „Iertare, stăpîne, nu pot ţine gheaţa rece“, asta ar trebui să zici. Va trebui să-i dăm paşaportul individului ăstuia dacă începe să vorbească prea bine englezeşte. Nu pot să sufăr servitorii care vorbesc englezeşte. M-ai auzit, majordom?

— Da, stăpîne, spuse majordomul şi se retrase.

— Dumnezeule! Pic de gheaţă pînă luni, spuse Westfield. Te întorci în junglă, Flory?

— Da. Trebuie să fiu acolo mîine. Am venit numai pentru poştă.

— Cred c-o să fac şi eu un tur. Să dau gata cîteva bonificaţii pentru deplasare. Nu pot sta lipit de birou în perioada asta a anului. Să stau sub blestematul ăla de punkah şi să semnez notele de plată una după alta. Să tot învîrt hîrtiile. Doamne, cum aş vrea să mai fie iar război!

— Plec şi eu poimîine, spuse Ellis. Duminica asta vine blestematul ăla de popă să-şi ţină predica? În orice caz, o să am grijă să nu fiu aici. Ale naibii genuflexiuni.

— Duminica viitoare, spuse Westfield. Am promis să fiu aici. Ca şi Macgregor. Trebuie să fie destul de greu pentru bietul popă. Şi vine doar o dată la şase săptămîni. Am putea aduna şi noi o congregaţie cînd vine el.

— La naiba! Aş smiorcăi nişte psalmi ca să-i fac o plăcere părintelui, dar nu suport felul în care blestemaţii ăia de băştinaşi creştini se-ngrămădesc în biserica noastră. O adunătură de slugi de la colegiul mahomedan şi învăţători. Şi apoi corciturile alea două, Francis şi Samuel, care îşi zic creştini. Data trecută cînd a fost preotul aici au avut îndrăzneala să vină şi să stea în stranele din faţă, alături de albi. Ar trebui ca cineva să-i vorbească părintelui despre asta. Ce proşti am fost cînd i-am lăsat liberi pe misionari în ţară. „Mă rog, domnule, eu creştin ca stăpînul.“ Al dracului neobrăzat!

— Ce părere aveţi de picioarele astea? spuse domnul Lackersteen, întinzîndu-le La Vie Parisienne. Tu ştii franţuzeşte, Flory, ce înseamnă aia de dedesubt? Doamne, îmi aduce aminte de zilele cînd am fost la Paris, în primul meu concediu, înainte să mă însor. Doamne, tare aş vrea să fiu iar acolo!

— Aţi auzit-o pe aia cu „Era o domnişoară din Woking“?, spuse Maxwell.

Era un tînăr tăcut în general, dar care, asemenea altor tineri, avea o slăbiciune pentru poezioarele obscene. Completă biografia tinerei domnişoare din Woking şi stîrni un hohot de rîs. Westfield răspunse cu tînăra din Ealing care avea un sentiment ciudat, iar Flory ieşi cu tînărul preot din Horsham ce-şi lua întotdeauna toate precauţiile. Se rîse iar. Pînă şi Ellis se încălzi şi făcu nişte versuri; glumele lui Ellis erau întotdeauna inteligente, dar peste măsură de obscene. Se înveseliră cu toţii, mai prietenoşi în ciuda căldurii. Terminaseră berea şi tocmai voiau să mai ceară un rînd, cînd afară pe trepte se auzi scîrţîitul unor pantofi. O voce tunătoare, ce făcu să vibreze scîndurile duşumelei, spunea vesel:

— Da, deosebit de plină de umor. Am inclus-o în unul din articolaşele pe care le public în Blackwood’s. Îmi mai aduc aminte că, pe cînd staţionam la Prome, un alt incident foarte ăă… distractiv…

Domnul Macgregor sosise la club. Domnul Lackersteen exclamă:

— Drace, a venit nevastă-mea! şi împinse paharul gol cît putu mai departe.

Domnul Macgregor şi doamna Lackersteen intrară împreună în salon.

Domnul Macgregor era un bărbat solid şi greoi, trecut de patruzeci de ani, cu o faţă blîndă şi nas turtit ca de mops. Purta ochelari cu ramă de aur. Umerii zdraveni şi ticul pe care-l avea să-şi împingă capul înainte aminteau în mod ciudat de o broască ţestoasă – de altfel, birmanezii chiar îl porecliseră „Ţestoasa“. Era îmbrăcat într-un costum curat de mătase, care avea deja pete de transpiraţie la subsuori. Îi salută pe ceilalţi cu un gest plin de umor şi apoi se înfipse în faţa avizierului, radios, ca un profesor ce învîrte o nuia la spate. Expresia de pe chip îi era sinceră, şi totuşi bunăvoinţa sa avea ceva deliberat în ea, întreaga lui făptură degaja sentimentul că în afara programului de lucru doreşte să i se uite rangul, ceea ce făcea ca alături de el nimeni să nu se simtă chiar în largul său. Conversaţia îi era evident modelată după cea a vreunui profesor ori preot glumeţ pe care îl cunoscuse pe cînd era foarte tînăr. Orice cuvînt mai lung, orice citat sau expresie proverbială figura în mintea lui ca o glumă, şi era introdus printr-un „ăă…“ ori „mda“, pentru a arăta clar că urmează o glumă. Doamna Lackersteen era o femeie de aproximativ treizeci şi cinci de ani, frumoasă în genul acela lipsit de forme, longilin, ca o schiţă de modă. Vorbea cu un glas nemulţumit, parcă oftînd. Ceilalţi se ridicară cu toţii în picioare la intrarea ei, iar doamna Lackersteen se afundă epuizată în cel mai bun scaun de sub punkah şi începu să-şi facă vînt cu o mînă ascuţită ca un triton.

— O, Doamne, căldura asta, căldura asta! Domnul Macgregor a venit şi m-a luat cu maşina. Atît de amabil din partea lui! Tom, mizerabilul ăla de om cu ricşa iar se preface că-i bolnav. Zău, cred că i-ar trebui o bătaie bună, ca să-şi vină în fire. Este îngrozitor să trebuiască să mergi în fiecare zi pe jos prin soarele ăsta.

Doamna Lackersteen, incapabilă să parcurgă pe jos sfertul de milă de acasă şi pînă la club, importase o ricşă de la Rangoon. Exceptînd căruţele trase de boi şi automobilul domnului Macgregor, acesta era singurul vehicul pe roţi din Kyauktada, căci întregul district nu avea nici măcar zece mile de şosea. În junglă, decît să-şi lase soţul singur, domna Lackersteen îndura toate grozăviile: corturile prin care trecea ploaia, ţînţarii, alimentele conservate; dar cînd se aflau în oraş îşi lua revanşa plîngîndu-se de toate fleacurile.

— Cred într-adevăr că lenevia acestor servitori a ajuns revoltătoare, suspină ea. Nu sînteţi de aceeaşi părere, domnule Macgregor? Se pare că în ziua de azi, cu toate reformele astea înspăimîntătoare şi insolenţa pe care o învaţă din ziare, nu mai avem nici o autoritate asupra băştinaşilor. Într-un fel, ajung să fie aproape la fel de răi ca cei din clasele de jos de acasă.

— A, cred că-i greu să fie chiar atît de răi. Totuşi, nu încape nici o îndoială că spiritul democratic se strecoară pînă şi aici, de-asta mă tem.

— Şi nu cu mult timp în urmă, chiar pînă în preajma războiului, erau atît de drăguţi şi de respectuoşi! Felul în care se înclinau salutîndu-te cînd treceai pe lîngă ei pe drum – era cu adevărat încîntător. Îmi aduc aminte de vremurile cînd îi plăteam majordomului numai douăsprezece rupii pe lună şi omul acela ne iubea ca un cîine. Acum pretind patruzeci ori chiar cincizeci de rupii, şi am descoperit că singura posibilitate ca să păstrez un servitor este să-i plătesc salariul cu cîteva luni întîrziere.

— Vechiul tip de servitor e pe cale de dispariţie, fu de acord domnul Macgregor. Pe vremea tinereţii mele, dacă un servitor nu era respectuos, îl trimiteai la închisoare cu un bilet în care specificai: „Vă rog să-i aplicaţi aducătorului cincisprezece lovituri de bici“. Mda, eheu fugaces! Mă tem că acele zile s-au dus pentru totdeauna.

— Vai, aici ai dreptate, spuse Westfield cu glasul lui posac. În ţara asta nu se mai poate trăi. British Raj, supremaţia britanică, s-a terminat, dacă vreţi să ştiţi părerea mea. Pierdut Dominionul şi tot restul. E timpul să plecăm de-aici.

Se auzi un murmur de încuviinţare din partea tuturor celor din încăpere, chiar şi a lui Flory, cunoscut ca bolşevic în opinii, chiar şi a tînărului Maxwell, care era în ţară numai de trei ani. Nici un anglo-indian nu va nega şi nici nu a negat vreodată că India se duce de rîpă – căci, asemenea revistei Punch, nu a fost, de fapt, niciodată ceea ce se credea a fi.

Între timp, Ellis desprinsese anunţul din spatele lui Macgregor şi acum i-l întinse, spunînd în felul acela ursuz care-i era caracteristic:

— Uite, Macgregor, am citit cu toţii anunţul şi sîntem de părere că ideea de a alege un băştinaş ca membru al clubului e absolut…

Ellis fu cît pe ce să spună „absolut de rahat“, dar îşi aminti de prezenţa doamnei Lackersteen şi se controlă.

— …este absolut neavenită. La urma urmei, acest club este un loc unde venim să ne simţim bine şi nu vrem ca indigenii să-şi vîre nasul pe-aici. Vrem să credem că este încă un loc unde scăpăm de ei. Toţi ceilaţi sînt întru totul de acord.

Privi în jur la ceilalţi.

— Aşa-i, aşa-i! spuse ţîfnos domnul Lackersteen.

Ştia că soţia lui îşi va da seama că a băut şi simţea că manifestarea unor sentimente sănătoase l-ar putea scuza.

Macgregor luă zîmbind notiţa. Zări cele două iniţiale scrise în dreptul numelui său şi în sinea lui îşi spuse că manierele lui Ellis erau lipsite de respect, dar întoarse lucrurile cu o glumă. Se străduia la fel de mult să fie un bun camarad la club pe cît se străduia să-şi păstreze demnitatea în timpul orelor de serviciu.

— Înţeleg, spuse el, că prietenul Ellis nu întîmpină cu bucurie societatea… ăă… fratelui său arian?

— Nu, deloc, spuse Ellis caustic. Nici a fratelui meu mongol. Într-un cuvînt, nu-mi plac negrii.

Domnul Macgregor se-mbăţoşă la auzul cuvîntului „negru“, descurajat în India. Nu avea nici o prejudecată împotriva orientalilor; în fapt, îi plăceau foarte mult. Cu condiţia să nu li se acorde nici o libertate, îi considera oamenii cei mai încîntători. Suferea ori de cîte ori erau insultaţi fără noimă.

— Oare asta înseamnă să respecţi regulile jocului, spuse el ferm, să-i numeşti pe aceşti oameni „negri“ – un termen pe care pe drept cuvînt îl detestă –, cînd ei nu sînt cîtuşi de puţin aşa ceva? Birmanezii sînt mongoli, indienii sînt arieni ori dravidieni, şi cu toţii sînt absolut diferiţi…

— Ah, fleacuri! spuse Ellis, care nu se temea deloc de rangul oficial al lui Macgregor. Zi-le negri, ori arieni, ori cum vrei. Ce vreau să spun e că nu vrem să vedem nici o piele tuciurie în acest club. Dacă supui la vot, o să vezi că sîntem împotrivă pînă la unul… numai dacă nu cumva Flory îl vrea pe dragul lui amic Veraswami, adăugă el.

— Aşa-i, aşa-i! repetă domnul Lackersteen. Contează pe mine, votez împotriva tuturor.

Domnul Macgregor îşi ţuguie înciudat buzele. Se afla într-o poziţie delicată, căci ideea de a alege un membru dintre băştinaşi nu-i aparţinea, ci îi fusese sugerată de către Comisarul regal. Oricum, nu-i plăcea să se scuze, aşa că spuse pe un ton mai conciliant:

— Ce-ar fi să amînăm această discuţie pînă la următoarea adunare generală? Între timp putem să examinăm problema cu maturitate. Şi acum, spuse el îndreptîndu-se spre masă, cine mi se alătură la o… ăă… băutură răcoritoare?

Fu chemat majordomul şi comandară „băutura răcoritoare“. Era mai cald ca oricînd şi erau cu toţii însetaţi. Domnul Lackersteen se pregătea să comande ceva de băut, dar întîlni privirea soţiei sale, dădu înapoi şi spuse îmbufnat:

— Nu.

Stătea cu mîinile pe genunchi, privind-o cu o expresie patetică pe doamna Lackersteen cum bea dintr-un pahar de limonadă cu gin. Domnul Macgregor, deşi semna el însuşi bonurile pentru băuturi, bea limonadă simplă. Era singurul european din Kyauktada care respecta regula de a nu bea înainte de apusul soarelui.

— Totu-i foarte bine, bombăni Ellis, care, cu mîinile întinse pe masă, se juca nervos cu paharul.

Disputa cu domnul Macgregor îl adusese iarăşi într-o stare de agitaţie.

— Totu-i foarte bine, reluă el, numai că eu rămîn la ce am spus. Fără băştinaşi în acest club! Cedînd la lucruri mărunte ca acesta am dus la ruină Imperiul. Ţara asta-i roasă de răzmeriţă pentru că am fost prea slabi cu ei. Singura politică posibilă e să-i tratăm ca pe nişte gunoaie, ceea ce şi sînt. E un moment critic şi avem nevoie de orice fărîmă de prestigiu pe care-l putem obţine. Trebuie să fim uniţi şi să spunem: „Noi sîntem stăpînii, iar voi cerşetorii“.

Ellis îşi apăsă degetul mare pe masă parcă zdrobind un vierme: cerşetorilor, staţi la locul vostru!

— Nici o speranţă, bătrîne, spuse Westfield. Chiar nici o speranţă. Ce poţi face cînd ai mîinile legate? Cerşetorii ăştia indigeni ştiu legile mai bine decît noi. Te insultă în faţă şi apoi fug cînd vrei să-i atingi. Nu poţi face nimic dacă nu pui ferm piciorul în prag. Şi cum s-o faci, dacă nu au curajul să înfrunte lupta?

— Burra-sahib¹⁷-ul nostru din Mandalay spunea întotdeauna, interveni doamna Lackersteen, că în cele din urmă vom părăsi pur şi simplu India. Tinerii nu vor mai veni aici să lucreze o viaţă întreagă primind în schimb doar insulte şi nerecunoştinţă. Pur şi simplu vom pleca. Cînd băştinaşii vor veni să ne implore să rămînem, le vom spune: „Nu, aţi avut o şansă, n-aţi folosit-o. Foarte bine, vă lăsăm să vă guvernaţi singuri“. Ce lecţie!

— Legile şi toată ordinea asta ne-au terminat, spuse trist Westfield.

Ruina Imperiului Indian din cauza unei excesive legalităţi era una din temele favorite ale lui Westfiled. După părerea lui, nimic, cu excepţia unei rebeliuni generale şi a domniei legii marţiale ce ar urma după aceea, n-ar putea salva Imperiul de la decădere.

— Toată birocraţia asta. Funcţionarii de prin birouri, acei babu, ei sînt adevăraţii guvernanţi ai acestei ţări. Numărul nostru s-a încheiat. Cel mai bun lucru pe care-l putem face e să închidem prăvălia şi să-i lăsăm să fiarbă în suc propriu.

— Nu sînt de acord, pur şi simplu nu sînt de acord, spuse Ellis. Dacă am vrea, într-o lună am putea pune lucrurile în ordine. Ne trebuie doar un dram de curaj. Uitaţi-vă la Amritsar. Cum au bătut în retragere după asta. Dyer a ştiut ce trebuie să le dea. Sărmanul Dyer! A fost o treabă murdară. Laşii ăia din Anglia au pentru ce da socoteală.

Ceilalţi scoaseră un fel de oftat, acel soi de oftat pe care îl scot un grup de romano-catolici la auzul numelui Sîngeroasei Marii. Pînă şi Macgregor, care detesta băile de sînge şi legile marţiale, dădu din cap la numele lui Dyer.

— Ah, sărmanul om! Sacrificat în faţa acelor Pagett MP¹⁸. Da, poate că-şi vor da seama de greşeală cînd va fi prea tîrziu.

— În legătură cu asta, bătrînul meu comandant obişnuia să povestească o întîmplare, spuse Westfield. Într-un regiment de băştinaşi era un havildar¹⁹. Şi cineva l-a întrebat ce s-ar întîmpla dacă britanicii ar părăsi India. Tipul a răspuns că…

Flory împinse scaunul pe care stătea şi se ridică în picioare. Nu trebuia, nu putea – nu, pur şi simplu nu trebuia să continue astfel! Trebuia să iasă cît mai repede din această încăpere, înainte ca în capul lui să se întîmple cine ştie ce şi să înceapă să sfărîme mobila şi să arunce cu sticle în tablouri. Porci beţivani şi lipsiţi de minte! Era oare posibil s-o ţină tot aşa, săptămîni în şir, an după an, repetînd vorbă cu vorbă aceeaşi trăncăneală răutăcioasă ca o parodie a unei povestiri de mîna a cincea din Blackwood’s? N-o să găsească niciodată, nici unul dintre ei, ceva nou de spus? Ah, ce loc, ce oameni! Ce civilizaţie e asta – fără Dumnezeu, bazată pe whisky, Blackwood’s şi tablouri Bonzo! Doamne, ai milă de noi, căci sîntem cu toţii o părticică din ea.

Flory nu spuse nimic din toate astea cu glas tare şi cu greu se stăpîni să nu lase să i se citească ceva pe chip. Stătea lîngă scaun, întors puţin într-o parte, schiţînd un zîmbet, asemenea unui om care nu-i niciodată sigur de popularitatea lui.

— Cred că trebuie să plec, spuse el. Din păcate, trebuie să rezolv nişte treburi înainte de micul dejun.

— Rămîi să mai luăm un rînd, bătrîne, spuse Westfield. E încă devreme. Bea un gin. Îţi face poftă de mîncare.

— Nu, mulţumesc, trebuie să plec. La revedere, doamnă Lackersteen. La revedere, tuturor.

— Exit Booker Washington, prietenul negrilor, spuse Ellis cînd Flory dispăru.

Întotdeauna se putea conta pe Ellis să spună ceva neplăcut despre cel ce tocmai iese dintr-o încăpere.

— Se duce să-l vadă pe Very-slimy, bănuiesc. Dacă nu, a şters-o ca să evite să plătească un rînd.

— Nu-i un tip rău, spuse Westfield. Are uneori păreri bolşevice. Dar bănuiesc că nu crede nici pe jumătate în ele.

— A, desigur, un tip cumsecade, spuse domnul Macgregor. Orice european din India este ex officio, sau mai bine zis ex colore, un tip cumsecade, pînă ce întreprinde ceva scandalos. E un rang onorific.

— E totuşi cam prea bolşevic după gustul meu. Nu suport un tip care se împrieteneşte cu băştinaşii. Nu m-ar mira dacă ar avea şi el un strop de sînge negru. Asta ar explica semnul ăla negru de pe obraz. Corcitură. Şi arată ca un mulatru, cu părul lui negru şi pielea ca lămîia.

Urmă o bîrfă cam fără şir pe seama lui Flory, dar nu cine ştie ce, căci domnului Macgregor nu-i plăcea bîrfa. Europenii mai rămaseră la club atît cît să mai ia un rînd de băuturi. Domnul Macgregor spuse anecdota despre Prome, care putea fi relatată în aproape orice context. Şi apoi conversaţia reveni la vechiul subiect, pentru care nu-şi pierdeau niciodată interesul: insolenţa băştinaşilor, indolenţa guvernului, minunatele zile apuse cînd Stăpînul britanic era cu adevărat stăpîn – şi vă rugăm să aplicaţi aducătorului cincisprezece lovituri de bici. Acest subiect nu era niciodată abandonat pentru mult timp, în parte şi datorită obsesiei lui Ellis. În afară de asta, europenilor li se poate ierta mult din amărăciunea lor. Traiul şi munca printre orientali ar pune la încercare pînă şi pe un sfînt. Şi cu toţii, mai ales cei ce deţineau posturi oficiale, ştiau cum e să fii scos din sărite şi insultat. Aproape zilnic, cînd Westfield sau Macgregor, ba chiar şi Maxwell mergeau pe stradă, băieţii de la liceu, cu feţele lor tinere şi galbene – feţe netede ca nişte monede de aur, încărcate cu acel înnebunitor dispreţ ce se aşterne atît de firesc pe chipurile mongoloide –, le zîmbeau batjocoritor şi uneori hohoteau în urma lor cu un rîs ca de hienă. Viaţa oficialităţilor anglo-indiene nu e numai miere. În taberele lipsite de orice confort, în birouri sufocante, în staţii de poştă întunecate şi mirosind a praf şi petrol, ei îşi cîştigă, poate, dreptul de a fi puţin dezagreabili.

Era aproape zece, iar căldura devenise insuportabilă. Stropi de sudoare, limpezi şi netezi, erau adunaţi pe feţele tuturor ca şi pe braţele goale ale bărbaţilor. O pată de umezeală se lăţea tot mai mult pe spatele hainei de mătase a domnului Macgregor. Lumina orbitoare de afară părea că e absorbită cumva prin ferestrele acoperite cu storuri verzi, buimăcindu-i şi rănindu-le ochii. Toţi se gîndeau cu neplăcere la indigestul mic dejun, la îndelungile şi ucigătoarele ore ce urmau. Domnul Macgregor se ridică oftînd şi îşi aranjă ochelarii ce-i alunecaseră pe nasul asudat.

— Păcat că o asemenea sărbătorească adunare trebuie să ia sfîrşit, spuse el. Trebuie să mă duc acasă la micul dejun. Grijile Imperiului. Are cineva acelaşi drum? Omul mă aşteaptă cu maşina.

— O, vă mulţumesc, spuse doamna Lackersteen, dacă ne luaţi pe mine şi pe Tom. Ce uşurare să nu fim nevoiţi să mergem pe jos în zăduful ăsta!

Ceilalţi se ridicară şi ei. Westfield îşi întinse braţele şi, căscînd, spuse cu voce nazală:

— Cred că-i mai bine să ne mişcăm. Dacă mai stau aici, adorm. Cînd mă gîndesc să mă înăbuş la birou toată ziua! Coşuri întregi de hîrtii. Ah, Dumnezeule!

— Nu uitaţi partida de tenis de diseară, spuse Ellis. Maxwell, leneşule, să nu tragi iar chiulul. Să te prezinţi cu racheta la patru şi jumătate fix.

— Après vous, madame, spuse galant Macgregor, ajuns la uşă.

— Înainte, Macduff, spuse Westfield.

Ieşiră afară în lumina albă, orbitoare a soarelui. Arşiţa se-nvolbura din pămînt ca suflarea unui cuptor. Florile străluceau insuportabil, nici o petală nu se clintea, era o adevărată orgie de soare. Lumina excesivă depunea oboseala în oase. Era ceva înspăimîntător în toate astea – înspăimîntător să te gîndeşti la cerul acela albastru, orbitor, ce se întindea senin şi nesfîrşit peste Birmania, India, Siam, Cambodgia, China. Maşina domnului Macgregor, care aştepta afară, era atît de fierbinte că nu o puteai atinge. Începea partea cea mai rea a zilei, orele în care, după cum spun birmanezii, „picioarele tac“. Nici o fiinţă nu mişcă, în afara omului, a şirurilor negre de furnici care, stimulate de arşiţă mărşăluiesc, traversînd potecile şi a vulturilor fără coadă ce se înalţă în curenţii de aer.

1. Longyi – fîşie de pînză lungă de aproximativ doi metri pe care birmanezii o poartă înfăşurată în jurul coapselor şi al picioarelor.

2. Fructul palmierului betel, mestecat în diverse combinaţii. Are un efect uşor excitant.

3. Ingyi – piesă specifică portului birmanez, asemenea unei bluze.

4. Gaungbaung – pantaloni specifici portului birmanez.

5. Paso – piesă specifică portului birmanez.

6. Topi sau topie – pălărie de soare, uşoară, din fibre de sola (plantă tropicală).

7. Terai – pălărie de fetru cu boruri largi şi calotă dublă, purtată de albi în regiunile subtropicale.

83. Maidan – spaţiu în aer liber, în interiorul ori la marginea unui oraş, folosit adesea pentru parăzi şi defilare.

9. Mali (şi malec ori malic) – băştinaş angajat drept grădinar.

10. Sambhur – cerb asiatic.

11. Punkah – evantai mobil, confecţionat de obicei din frunze de palmier.

12. Dravidian – membru al unui popor asiatic, ce trăieşte între India şi Birmania şi are urme de sînge negru.

13. Very-slimy – joc de cuvinte bazat pe relativa asemănare cu numele doctorului; în limba engleză very înseamnă foarte, iar slimy – slugarnic, onctuos.

14. Neghiob afurisit; în original B.F. (bloody fool) (engl.).

15. Babu (sau baboo) – funcţionar indigen care scrie în limba engleză.

16. Chokra – copil băştinaş angajat ca servitor.

17. Burra-sahib – formulă onorifică desemnînd un european de rang.

18. Pagett MP (personaj din povestirile lui Kipling) – călător care crede că învaţă totul despre o ţară într-un timp foarte scurt.

19. Havildar – subofiţer în regimentele de băştinaşi din India.