Carson McCullers, The Ballad of the Sad Café

Copyright © 1951 by Carson McCullers

All rights reserved

© 2015 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-5798-8

ISBN PDF: 978-973-46-5799-5

ISBN print: 978-973-46-4691-3

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă: Marion Post Wolcott (1910-1990), Natchez, Mississippi, 1940/Biblioteca Congresului SUA

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

CARSON MCCULLERS (Columbus, 1917 – New York, 1967) este, alături de William Faulkner, Flannery O’Connor şi Truman Capote, un nume esenţial al prozei sudiste americane. Primul ei mare succes este romanul The Heart is a Lonely Hunter (1940; Inima-i un vînător singuratic, Polirom, 2013), care a impus-o definitiv ca scriitoare. Acestuia i-au urmat mai multe romane – Reflections in a Golden Eye (1941), The Member of the Wedding (1946), Clock Without Hands (1961) –, volumul de proză scurtă The Ballad of the Sad Café (1951, Balada tristei cafenele), piesa de teatru The Square Root of Wonderful (1958) şi volumul de poezie Sweet as a Pickle and Clean as a Pig (1964). Postum, în 1976, îi va apărea şi The Mortgaged Heart, un volum cuprinzînd poeme, povestiri, articole şi eseuri.

Wunderkind

Intră în hol ţinând într-o mână sacoşa de partituri, care se lovea de picioarele încălţate cu ciorapi groşi, şi având celălalt braţ plin cu cărţi de şcoală; stătu o clipă să asculte sunetele care veneau dinspre camera de muzică. Un şir de note slabe la pian şi o vioară care se acorda. Auzi apoi vocea guturală, sacadată, a domnului Bilderbach care întrebă:

— Tu eşti, Bienchen?

Când îşi scoase mănuşile, văzu că degetele îi tresăreau în ritmul fugii pe care o exersase în dimineaţa aceea.

— Da, răspunse ea, io’s!

— Eu sunt, corectă vocea. Aşteaptă-mă o clipă.

Auzi şi glasul domnului Lafkowitz. Cuvintele se depănau într-un murmur catifelat, neinteligibil. „Aproape ca o voce de femeie, în comparaţie cu aceea a domnului Bilderbach“, gândi ea. Nerăbdarea îi distrăgea însă atenţia. Sucea şi răsucea cu neîndemânare cartea de geometrie şi Călătoria domnului Perrichon, înainte de a le pune pe masă. Se aşeză pe sofa şi începu să-şi scoată notele din sacoşă. Îşi zări din nou mâinile, tendoanele tremurătoare, care porneau de la încheieturile degetelor, vârful degetului rănit, acoperit cu un plasture îndoit şi murdar. La vederea lui, teama care începuse să o chinuiască în ultimele luni se înteţi.

Îşi spuse, mormăind, câteva fraze de încurajare. O lecţie bună, o lecţie bună, ca de obicei. Buzele i se strânseră când auzi sunetul înfundat al paşilor domnului Bilderbach pe duşumeaua camerei de muzică şi scârţâitul uşii care se deschidea încet.

O clipă avu simţământul ciudat că cea mai mare parte din cei cincisprezece ani ai vieţii ei nu făcuse decât să privească chipul şi umerii ce se iveau din dosul uşii, într-o linişte tulburată doar de sunetul înăbuşit, fără vibraţie, al coardelor de vioară ciupite. Domnul Bilderbach, profesorul ei, domnul Bilderbach. Ochii ageri, îndărătul ochelarilor cu ramă de baga, păr blond şi rar, faţa îngustă, buze cărnoase, întredeschise. Buza de jos era strălucitoare şi roşie din cauză că şi-o muşca, iar venele bifurcate de la tâmple pulsau destul de vizibil ca să poată fi observate de la distanţă.

— N-ai venit cumva puţin mai devreme? întrebă el, aruncându-şi privirea la ceasul de pe poliţa căminului, care de o lună încoace arăta mereu douăsprezece fără cinci. Josef e înăuntru. Recitim o sonatină compusă de un cunoscut al lui.

— Bine, zise fata încercând să zâmbească. Am să ascult.

Îşi văzu degetele căzând fără putere pe o claviatură înceţoşată. Se simţea obosită, i se părea că, dacă domnul Bilderbach ar privi-o mai mult timp, mâinile ar începe să-i tremure.

El rămăsese nehotărât în mijlocul camerei, muşcându-şi buza umflată şi lucioasă.

— Ţi-e foame, Bienchen? o întrebă. Ai nişte plăcintă cu mere făcută de Anna şi puţin lapte.

— O să aştept până după lecţie, răspunse fata. Mulţumesc.

— După o lecţie foarte frumoasă, nu-i aşa?

Zâmbetul lui părea că se topeşte la colţurile gurii.

Din camera de muzică, în spatele lui, se auzi un zgomot şi domnul Lafkowitz împinse celălalt canat al uşii şi se opri lângă domnul Bilderbach.

— Tu eşti, Frances? întrebă, zâmbind. Ei, cum merge cu studiul?

Fără voia lui, domnul Lafkowitz o făcea să se simtă totdeauna stângace şi peste măsură de înaltă. Când nu cânta la vioară, el era foarte scund şi avea o privire plictisită. Sprâncenele arcuite pe figura lui palidă, de evreu, păreau că pun o întrebare. Pleoapele însă dormitau, languros şi nepăsător. Astăzi părea distrat. Îl urmări cum intră în cameră, fără un scop anume, ţinând încă între degete arcuşul cu vârf de sidef şi trecând încet peste părul alb o bucată cretoasă de sacâz. Astăzi, ochii îi semănau cu nişte tăieturi lucioase şi subţiri, iar batista de pânză care-i atârna la guler îi întuneca cearcănele de sub ei.

— Cred că lucrezi mult acum, spuse zâmbind domnul Lafkowitz, deşi ea nu-i răspunsese încă la întrebarea pusă înainte.

Îl privi pe domnul Bilderbach care se întoarse să plece. Acesta deschise larg uşa, împingând-o cu umerii lui puternici, astfel că soarele după-amiezii pătrunse cu razele sale ca nişte săgeţi gălbui prin fereastra camerei de muzică, până în holul prăfuit. În spatele profesorului se zărea pianul lung şi scund, fereastra şi bustul lui Brahms.

— Nu, spuse ea domnului Lafkowitz, merge îngrozitor de prost.

Răsfoia paginile notelor cu degetele ei subţiri.

— Nu ştiu care este cauza, adăugă, privind spatele musculos şi încovoiat al domnului Bilderbach, care asculta încordat.

Domnul Lafkowitz zâmbi.

— Presupun că există unele momente când cineva…

La pianul de alături răsună un acord aspru.

— Nu crezi că ar fi mai bine să continuăm? întrebă domnul Bilderbach.

— Îndată, zise domnul Lafkowitz, frecând din nou arcuşul cu sacâz, înainte de a porni spre uşă.

Fata îl văzu luându-şi vioara de pe capacul pianului. El îi surprinse privirea şi lăsă vioara în jos.

— Ai văzut fotografia lui Heime?

Degetele ei se încleştară pe colţul ascuţit al sacoşei.

— Ce fotografie?

— A lui Heime din Curierul muzical, de acolo de pe masă. Coperta a doua.

Începută să cânte sonatina. Era disonantă, însă destul de simplă. Deşi anostă, avea totuşi un stil bine definit. Luă revista şi o deschise. Heime era acolo, în colţul din stânga, ţinând vioara cu degetele încovoiate deasupra coardelor pentru un pizzicato. Purta pantaloni bufanţi din serj de culoare închisă, strânşi cu grijă sub genunchi, şi un pulover cu gulerul răsfrânt. Fotografia era proastă. Deşi fusese luată din profil, ochii lui Heime erau îndreptaţi către fotograf şi degetul ciupea parcă o coardă greşită. Aveai impresia că-i venea greu să se întoarcă spre aparatul de fotografiat. Arăta mai slab. Nu mai avea burtă, dar nu se schimbase mult în şase luni.

„Heime Israelski, tânărul şi talentatul violonist, surprins în timp ce exersa în camera de muzică a profesorului său din Riverside Drive. Tânărul maestru Israelski, care-şi va sărbători curând cei cincisprezece ani, a fost solicitat să cânte concertul de Beethoven cu…“

În dimineaţa aceea, după ce exersase de la şase la opt, tatăl ei o convinsese să ia gustarea de dimineaţă. Nu putea suferi gustarea de dimineaţă. După ce mânca avea o senzaţie de greaţă. Ar fi preferat să mai aştepte şi, cu cei douăzeci de cenţi pe care-i primea pentru masa de prânz, să-şi cumpere patru batoane de ciocolată şi să ronţăie în timpul orelor de şcoală, scoţând din buzunar bucăţelele ascunse în batistă şi oprindu-se brusc atunci când poleiala începea să foşnească. În dimineaţa aceasta însă, tăticul îi pusese în farfurie un ou prăjit. Ştia precis că dacă oul va plesni şi gălbenuşul cleios se va scurge peste albuş, ea o să înceapă să plângă. Aşa s-a întâmplat. Asta era senzaţia pe care o avea şi acum. Puse cu atenţie revista la loc pe masă şi închise ochii.

Muzica din camera de alături părea să te îndemne stăruitor, insinuant, către ceva ce nu putea fi obţinut. O clipă mai târziu, gândurile ei se îndepărtară de Heime, de concert şi de fotografie şi se întoarseră din nou la lecţie. Se lăsă să alunece pe sofa până când reuşi să se uite direct în camera de muzică. Iată-i pe cei doi cântând, urmărind notele de pe pian şi reproducând pasionat nuanţele indicate.

Nu putea să uite figura domnului Bilderbach când o privise stăruitor, cu o clipă înainte. Mâinile, care îi tresăreau încă, fără voie, în ritmul fugii, se strânseseră peste genunchii osoşi. Tare mai era obosită! Avea senzaţia că se învârteşte şi se afundă, întocmai cum i se întâmpla deseori noaptea, înainte de a adormi, după ce exersase prea mult. Întocmai ca în acele extenuante stări de veghe care o târau, vâjâind, în iureşul lor.

Un Wunderkind… un Wunderkind… un Wunderkind. Silabele se năpusteau, rostogolindu-se cu sonoritatea profundă a limbii germane, îi răsunau puternic în urechi şi scădeau apoi încetul cu încetul până la murmur, împreună cu feţele care se învârteau, se strâmbau, deformându-se până ce deveneau nişte pete tulburi – domnul Bilderbach, doamna Bilderbach, Heime, domnul Lafkowitz. Toţi se învârteau întruna, într-un cerc tot mai apropiat de guturalul Wunderkind. În mijlocul cercului, domnul Bilderbach, uriaş, tulbure, cu expresia lui de încurajare, ţinându-i pe toţi în jurul său.

Frazele muzicale ţopăiau nebuneşte în sus şi în jos. Notele pe care le cântase cădeau unele peste altele ca un pumn de bile scăpate pe o scară. Bach, Debussy, Prokofiev, Brahms imprimau un ritm fantastic pulsaţiilor îndepărtate ale trupului obosit şi horei ameţitoare.

Câteodată, când nu studia mai mult de trei ore şi nu se ducea la liceu, visurile nu erau atât de încâlcite şi, în mintea ei, muzica se desfăşura senin; scurte amintiri precise, iuţi, o străfulgerau, limpezi, ca tabloul cu fetiţa, Vârsta inocenţei, pe care i-l oferise Heime după terminarea concertului lor.

Un Wunderkind… un Wunderkind. Aşa o numise domnul Bilderbach, la doisprezece ani, atunci când venise pentru prima dată la el. Elevii mai vechi repetau mereu acest cuvânt.

El nu i se adresase însă astfel niciodată.

— Bienchen (numele ei era un nume american obişnuit pe care el nu-l folosea însă decât în cazul când făcea greşeli mari). Bienchen, îi spunea, groaznic trebuie să fie să ai capul împuiat cu atâtea gânduri. Sărmană Bienchen…

Tatăl domnului Bilderbach, un olandez, fusese violonist. Mama lui era din Praga. El se născuse în Cehoslovacia şi îşi petrecuse tinereţea în Germania. De câte ori nu-şi dorise ea să nu fi fost născută şi crescută tocmai în Cincinnati. Cum se spune brânză în nemţeşte? Domnule Bilderbach, care este expresia pentru nu te înţeleg în limba olandeză?

Prima zi de lecţie… Rapsodia ungară nr. 2, cântată în întregime pe dinafară. Camera aproape cenuşie în amurg… Figura lui în timp ce se apleca peste pian…

— Acum o să luăm totul de la început, spusese el în acea primă zi. A face muzică nu înseamnă doar îndemânare. Faptul că degetele unei copile de doisprezece ani lovesc atâtea clape într-o secundă nu înseamnă nimic.

Îşi dusese mâna cioturoasă la pieptul larg şi la frunte.

— Aici şi aici. Eşti destul de mare ca să înţelegi asta.

Îşi aprinse o ţigară şi suflă uşor primul fum peste capul ei.

— Şi studiu, studiu, studiu. Vom începe cu aceste Invenţii de Bach şi cu aceste mici piese de Schumann.

Îşi mişcă din nou mâinile. De data asta, ca să arunce firul lămpii în spatele ei şi să-i indice notele.

— Am să-ţi arăt cum doresc să fie executată asta. Ascultă cu atenţie…

Cântase la pian aproape trei ore şi era foarte obosită. Vocea lui adâncă răsuna în aşa fel, încât parcă rătăcise mult timp înlăuntrul ei. Dorea să întindă mâna şi să-i atingă degetele elastice care scoteau în relief frazele muzicale. Dorea să-i simtă inelul lucitor ca o panglică de aur şi dosul mâinii foarte păroase.

Avea ore marţea după şcoală şi sâmbăta după-amiaza. După lecţia de sâmbătă rămânea deseori la cină şi apoi dormea la ei, luând tramvaiul spre casă abia a doua zi dimineaţa. Doamna Bilderbach ţinea la ea, în felul ei liniştit, fără să i-o arate. Se deosebea mult de soţul ei. Era tăcută, şi grasă, şi înceată. Când nu se afla în bucătărie, unde gătea felurile acelea gustoase care le plăceau amândurora, îşi petrecea pare-se tot timpul în patul lor de la etaj, citind reviste, sau chiar numai uitându-se în gol, cu un surâs abia schiţat. Când se căsătoriseră în Germania, ea era cântăreaţă de lieduri. Acum nu mai cânta, din cauza gâtului, pretindea ea. Dacă el o chema în casă de la bucătărie ca să asculte vreun elev, ea zâmbea totdeauna şi spunea: gut¹, foarte gut.

Când Frances împlini treisprezece ani, îşi dădu seama într-o bună zi că soţii Bilderbach nu aveau copii. I se păru ciudat. Odată, când se afla cu doamna Bilderbach în bucătăria din spate, el veni valvârtej din camera de muzică, clocotind de mânie din pricina unui elev care îl supărase. Nevasta lui continuă să mestece în supa groasă până când mâna lui se opri, bâjbâind, pe umărul ei. Atunci ea se întoarse, la fel de calmă, iar el o strânse în braţe şi îşi îngropă faţa crispată în carnea albă şi pufoasă a gâtului ei. Rămaseră astfel nemişcaţi. Când îşi retrase brusc faţa, supărarea aproape că îi trecuse, pe chip i se aşternu o linişte blândă, inexpresivă şi se înapoie în camera de muzică.

După ce începuse lecţiile cu domnul Bilderbach şi nu mai avea vreme să se vadă cu nici unul din colegii de la şcoala medie, Heime rămăsese singurul prieten de vârsta ei. Era elevul domnului Lafkowitz. Îl lua cu el la domnul Bilderbach în serile când era şi ea acolo. Îi ascultau amândoi pe profesorii lor cântând şi adeseori cântau şi ei, împreună, muzică de cameră: sonatele lui Mozart sau Bloch.

Un Wunderkind… un Wunderkind.

Heime era un Wunderkind. Prin urmare şi el, şi ea.

Heime cânta la vioară de la patru ani. El nu fusese obligat să se ducă la şcoală; fratele domnului Lafkowitz, care era infirm, îi predase după-amiezile geometria, istoria Europei şi verbele în limba franceză. Când împlinise treisprezece ani avea o tehnică la fel de bună ca oricare alt violonist din Cincinnati; aşa spuneau toţi. Dar era mai uşor să cânţi la vioară decât la pian. Ştia ea că aşa trebuie să fie.

Trupul lui Heime mirosea parcă mereu a pantaloni de catifea, a mâncarea din ziua aceea şi a sacâz. Mâinile erau mai tot timpul murdare la încheieturile degetelor şi manşetele i se zăreau ieşind slinoase din mânecile tricoului. Când cânta, ea îi urmărea totdeauna mâinile – subţiri doar la încheieturi, cu perniţe tari de carne, revărsându-se peste unghiile tăiate scurt, cu o cută foarte vizibilă la încheietura mâinii, ca la prunci.

Fie că visa, fie că era trează, concertul nu şi-l putea aminti decât confuz. Abia după luni de zile îşi dăduse seama că pentru ea nu a fost un succes.

Într-adevăr, ziarele îl lăudaseră pe Heime mai mult decât pe ea. El era însă mult mai scund decât ea. Când stăteau amândoi pe scenă, Heime îi ajungea doar până la umeri. Şi pentru public faptul acesta avea importanţă, ştia ea. Pe deasupra, era şi problema sonatei pe care o cântaseră împreună. Sonata de Bloch.

— Nu, nu! Cred că nu e potrivită, spusese domnul Bilderbach atunci când Bloch fusese propus pentru a încheia programul. Ar fi mai nimerită pentru asta piesa aceea a lui John Powell, Sonata Virginianesque.

Atunci nu-l înţelesese; ţinea la sonata lui Bloch la fel de mult ca domnul Lafkowitz şi Heime.

Domnul Bilderbach a cedat. Mai târziu, după ce revistele afirmaseră că îi lipsea temperamentul pentru genul acesta de muzică, după ce interpretarea ei fusese socotită slabă şi lipsită de sentiment, se simţise nedreptăţită.

— Marfă ieftină, spusese domnul Bilderbach, mototolind ziarele sub nasul ei. Nu-i pentru tine, Bienchen. Lasă toate astea pentru „Heimi“, şi „ici“, şi „schi“.

Un Wunderkind. Asta era ea, indiferent ce spuneau ziarele. Aşa cum o numise el!

Cum se făcea că Heime reuşise mult mai bine decât ea la concert? Întrebarea i se răsucea uneori în creier ca un cuţit, când se afla la şcoală şi avea aerul că urmăreşte pe careva în timp ce rezolva la tablă o problemă de geometrie. Întrebarea o chinuia şi atunci când stătea culcată în pat şi, câteodată, chiar când părea că exersează, concentrată. Nu putea fi vorba de faptul că Bloch şi ea nu erau evrei. Nu numai asta! Nu era nici faptul că Heime nu fusese obligat să se ducă la şcoală şi începuse să studieze atât de devreme. Era…?

Cândva îşi închipuise că ştie.

— Cântă Fantezia şi Fuga, îi ceruse domnul Bilderbach acum un an, într-o seară, după ce terminase de descifrat, împreună cu domnul Lafkowitz, o piesă muzicală.

Avea impresia că îl execută bine pe Bach. Urmărea cu coada ochiului expresia calmă, mulţumită de pe faţa domnului Bilderbach şi mâinile care i se ridicau treptat de pe braţele fotoliului, pentru a cădea apoi destinse şi satisfăcute, după ce fuseseră depăşite cu succes punctele culminante ale frazei muzicale. Când terminase de cântat, se ridicase de la pian înghiţind în sec pentru a se elibera de emoţia produsă de muzică, emoţie care îi crispa gâtul şi pieptul. Dar…

— Frances…, spusese brusc domnul Lafkowitz, cu gura sa subţire şi arcuită, privind-o cu ochii întredeschişi, printre pleoapele delicate. Ştii câţi copii a avut Bach?

Fata se întorsese nedumerită spre el.

— Mulţi. Douăzeci şi ceva.

— Ei bine, atunci…

Pe faţa sa palidă se întipărise un surâs.

— În cazul acesta nu se poate să fi fost atât de rece.

Domnul Bilderbach era nemulţumit. Îl auzise pronunţând şi cuvântul kind printre sunetele guturale ale frazei nemţeşti. Domnul Lafkowitz ridicase sprâncenele. Ea prinsese cu destulă uşurinţă înţelesul celor spuse, dar nu se simţea vinovată pentru că îşi păstrase figura copilăroasă, fără expresie, care îi plăcea domnului Bilderbach.

Asta nu avea însă nici o legătură cu faptul că era copil. Sau cel puţin legătura nu era prea importantă, căci ea va creşte. Domnul Bilderbach înţelegea lucrul acesta şi nici chiar domnul Lafkowitz nu era convins de ceea ce spusese. Figura domnului Bilderbach se contura în visurile ei, în centrul cercului care se învârtea. O încuraja în tăcere cu buzele, cu zvâcnirile venelor de la tâmple.

Uneori însă, înainte de a adormi, amintirile erau foarte limpezi; vedea de pildă scena în care îşi înghesuise în pantof, ca s-o ascundă, o gaură din călcâiul ciorapului.

— Bienchen, Bienchen!

Şi, aducând coşuleţul de lucru al doamnei Bilderbach, îi arătase cum să ţeasă ciorapul în loc să-l strângă ghemotoc.

Dar atunci când a absolvit cursul inferior!

— Cu ce ai să te îmbraci? a întrebat-o doamna Bilderbach la gustarea de duminică dimineaţa, după ce ea le povestise cum făcuseră repetiţii de intrare în amfiteatru.

— Cu rochia de seară pe care a purtat-o verişoara mea anul trecut.

— Ah, Bienchen! zise el, luând în palmele-i greoaie cana cu cafea caldă şi ridicând spre ea ochii surâzători, înconjuraţi de creţuri. Pun rămăşag că ştiu de ce are nevoie Bienchen!

Deveni stăruitor. Nu o crezu când îi spunea sincer că nu-i pasă de ce are nevoie.

— Uite, Anna, cam aşa, spuse el, şi aşezând şerveţelul pe masă, se duse în cealaltă parte a camerei, legănându-şi şoldurile caraghios şi rotindu-şi ochii înapoia ochelarilor cu ramă de os.

Sâmbăta următoare după-amiază, după ce terminară lecţia, o luă cu el la magazinele universale din cartierul comercial al oraşului. Degetele lui groase netezeau tulurile vaporoase şi taftalele foşnitoare pe care le desfăşurau vânzătoarele de pe valuri. Apropia materialele colorate de faţa ei, aplecându-şi capul într-o parte, şi alese în cele din urmă rozul. Îşi aminti apoi şi de pantofi. Îi plăcură cel mai mult nişte pantofi de lac alb pentru copii, care semănau cu aceia pe care îi purtau cucoanele în vârstă; crucea roşie care era gravată înlăuntrul lor le dădea aspectul unor obiecte de caritate. Dar lucrul acesta nu avea nici o importanţă. Când doamna Bilderbach începu să croiască rochia şi să o prindă în ace cu gămălie, el îşi întrerupea lecţiile ca să asiste la probă şi să sugereze nişte pliseuri în jurul şoldurilor şi la gât, sau o garnitură de rozetă pe umăr. În perioada aceea mersese bine şi cu muzica. Nu aveau nici o influenţă asupra ei toaletele, serbările de sfârşit de an şi alte lucruri asemănătoare.

Nimic nu era mai important pentru ea decât să interpreteze muzica aşa cum trebuia interpretată, exprimând ceea ce ascundea în adâncul ei; nimic nu era mai important decât să exerseze, să exerseze, să cânte astfel ca de pe figura domnului Bilderbach să se şteargă ceva din expresia aceea de stimulare. Să insufle muzicii ei acel ceva pe care i-l insuflau Myra Hess, Yehudi Menuhin şi chiar Heime!

Ce se întâmplase cu ea acum patru luni? Sunetele care ieşeau din mâinile ei erau lipsite de viaţă, superficiale. Adolescenţa, gândea ea. Unii copii cântau promiţător… lucrau şi lucrau până când, întocmai ca ea, se porneau pe plâns pentru cel mai mic fleac şi istoviţi în încercarea lor de a învinge… în dorinţa fierbinte pe care o simţeau… se întâmpla ceva ciudat… Dar nu cu ea! Ea era ca Heime. Trebuia să fie aşa. Ea…

Cândva fusese, cu siguranţă, un Wunderkind. Asemenea însuşiri nu se puteau pierde. Un Wunderkind… Un Wunderkind… Pe ea o numise astfel, rostogolind cuvintele cu pronunţarea aceea germană, profundă, sigură – care în visurile ei răsuna chiar mai profund, mai sigur ca niciodată. Figura lui se contura odată cu frazele muzicale pătimaşe, învălmăşite în rotirea din ce în ce mai accelerată. Un Wunderkind… Un Wunderkind.

În după-amiaza asta domnul Bilderbach nu-l conduse pe domnul Lafkowitz până la uşa din faţă, aşa cum făcea de obicei. Rămase la pian apăsând uşor o singură clapă. Ascultându-1, Frances îl urmări pe violonist cum îşi înfăşură fularul în jurul gâtului palid.

— E o fotografie bună a lui Heime, zise ea, luându-şi notele. Acum vreo două luni am primit de la el o scrisoare în care îmi povestea cum l-a auzit pe Schnabel şi pe Huberman, cum arată Carnegie Hali şi ce bunătăţi a mâncat la ceainăria rusească.

Pentru a mai amâna cu o clipă intrarea în camera de muzică, aşteptă până când domnul Lafkowitz fu gata de plecare şi stătu în spatele lui în timp ce deschidea uşa. În cameră pătrunse frigul tăios de afară. Se făcuse târziu şi în aer se revărsa lumina gălbuie a amurgului de iarnă. Când uşa se închise, rotindu-se în balamale, casa păru mai întunecată şi mai tăcută decât o ştiuse vreodată.

Îndată ce intră în camera de muzică, domnul Bilderbach se sculă de la pian şi o urmări în tăcere cum se aşază în faţa claviaturii.

— Ei, Bienchen, spuse el, astăzi după-amiază o să luăm totul de la capăt. Ia-o de la început… Uită ultimele luni.

Domnul Bilderbach dădea impresia că încearcă să joace un rol într-un film. Corpul lui robust se legăna înainte şi înapoi, îşi freca mâinile şi zâmbea chiar, satisfăcut, teatral. Apoi renunţă brusc la pozele astea. Umerii puternici se gârboviră şi începu să răsfoiască teancul de note pe care ea îl adusese.

— Bach?… Nu, nu încă, murmură el. Beethoven? Da, Sonata cu variaţiuni op. 26.

Clapele pianului o înconjurau – ţepene, albe, moarte.

— Stai o clipă, zise domnul Bilderbach.

Stătea în curbura pianului, sprijinit în coate şi o privea.

— Astăzi aştept ceva de la tine. Vezi, sonata asta este prima sonată de Beethoven pe care ai studiat-o. Fiecare notă este verificată din punct de vedere tehnic. Nu ai de luptat cu altceva decât cu interpretarea. Acum, doar interpretarea contează. Numai la asta să te gândeşti.

Răsfoi paginile caietului până când găsi bucata. Apoi îşi trase scaunul de profesor în mijlocul camerei, îl întoarse şi se aşeză călare pe el.

Fata ştia că, pentru un motiv oarecare, această poziţie a lui avea de obicei o influenţă bună asupra interpretării ei. Astăzi însă simţea că îl va urmări întruna cu coada ochiului şi că va fi stânjenită. Spatele lui ţeapăn se înclinase, iar picioarele păreau încordate. Caietul de note greu din faţa lui se balansa periculos pe speteaza scaunului.

— Să începem acum, spuse el, săgetând-o sever cu privirea.

Mâinile fetei atinseră clapele şi se lăsară apoi în jos. Primele sunete erau prea tari, iar frazele următoare, seci.

Mâna lui se ridică de pe partitură, oprind-o.

— Stai! Gândeşte-te o clipă ce cânţi. Ce tempo este indicat la început?

— An… andante.

— Bine. Nu-l tărăgăna atunci, nu-l transforma într-un adagio. Şi cântă mai apăsat. Nu aşa de superficial, de fragmentat. Un andante graţios, foarte nuanţat…

Ea încercă din nou. Mâinile îi erau parcă străine de muzica dinlăuntrul ei.

— Ascultă, o întrerupse domnul Bilderbach. Care dintre aceste variaţii predomină în sonată?

— Marşul funebru.

— Atunci, pregăteşte-1! Asta-i un andante şi nu o piesă de salon, aşa cum ai cântat-o acum. Începe melodios, piano, şi amplifică apoi chiar înainte de arpegiu. O frază caldă, dramatică. Şi uite aici… unde este notat dolce, scoate în relief contramelodia. Ştii doar toate astea. Le-am stabilit o dată. Acum cânt-o. Caută să o simţi aşa cum a scris-o Beethoven. Să simţi constrângerea aceea tragică.

Frances nu se putu împiedica să-i privească mâinile. Păreau că se sprijină deocamdată pe note, dar erau gata să se ridice, oprind-o cu fulgerarea strălucitoare a inelului, imediat ce va începe să cânte.

— Domnule Bilderbach, poate că dacă eu… dacă dumneavoastră mă veţi lăsa să cânt în întregime prima variaţiune fără să mă opriţi, poate aş cânta-o mai bine.

— N-am să te întrerup, spuse el.

Faţa ei palidă se aplecă prea mult deasupra clapelor. Cântă prima variaţiune în întregime şi, răspunzând gestului său aprobator, o începu pe a doua. Nu făcea greşeli care să o stânjenească, însă frazele muzicale ieşeau din degetele ei înainte de a le fi dat interpretarea pe care o simţea.

Când termină de cântat, el ridică privirea de pe note şi începu să vorbească cu sinceritate, dar monoton şi plictisit.

— Acompaniamentele acelea armonice de la mâna dreaptă abia s-au auzit. Şi, apropo, se presupune că această parte câştigă în intensitate şi dezvoltă elementele constitutive ale primei părţi, în care fuseseră abia schiţate. Continuă totuşi cu următoarea.

Ea dorea să cânte la început cu o durere stăpânită, pentru ca să ajungă apoi la o durere profundă, amplă. Asta îi spunea mintea. Mâinile însă parcă se muiau pe clape ca nişte macaroane şi nu putea să interpreteze melodia aşa cum ar fi trebuit.

Când ultimul sunet încetă să vibreze, domnul Bilderbach închise caietul şi se ridică tacticos de pe scaun, îşi mişca falca de jos la dreapta şi la stânga şi ea îi putu zări, printre buzele întredeschise, gâtlejul sănătos până la beregată şi dinţii puternici, îngălbeniţi de tutun. Îl puse delicat pe Beethoven peste celelalte note ale ei şi îşi sprijini încă o dată coatele pe capacul negru şi lustruit al pianului.

— Nu, zise el simplu, privind-o.

Gura ei începu să tremure.

— Nu pot cânta altfel. Eu…

Buzele lui se crispară brusc într-un surâs.

— Ascultă, Bienchen, reluă el cu altă voce, forţată. Tu mai cânţi Fierarul armonios, nu-i aşa? Ţi-am spus să nu-l scoţi din repertoriul tău.

— Da, zise ea, îl exersez din când în când.

Domnul Bilderbach i se adresă atunci cu glasul cu care vorbea copiilor:

— Asta a fost una dintre primele bucăţi pe care le-am cântat împreună, adu-ţi aminte. Cât de energic o cântai tu, ca o adevărată fată de fierar. Vezi, Bienchen, te cunosc aşa de bine de parcă ai fi propria mea fiică. Ştiu ce ai… te-am auzit cântând frumos atâtea bucăţi. Obişnuiai să…

Se opri încurcat şi trase în piept din capătul cărnos al ţigării.

Fumul ieşi leneş printre buzele sale trandafirii şi pluti ca o ceaţă cenuşie în jurul părului ei lung şi lins şi al frunţii de copil.

— Cânt-o vesel şi simplu, spuse aprinzând lampa din spatele ei şi plecând de la pian.

Rămase o clipă în cercul luminos pe care îl răspândea lampa. Apoi, brusc, se aşeză pe vine.

— Cu vigoare, adăugă.

Ea nu se putu opri să-l privească. Stătea pe un călcâi, cu celălalt picior întins în faţă ca să-şi ţină echilibrul, cu muşchii coapselor încordaţi sub stofa pantalonilor, cu spatele drept şi coatele proptite ţeapăn pe genunchi.

— Acum, simplu, repetă el cu un gest al mâinii cărnoase. Gândeşte-te la fierarul care lucrează toată ziua afară, în bătaia soarelui. Lucrează în voie, nestingherit.

Nu reuşea să-şi îndrepte privirea spre pian. Firele de păr de pe mâinile lui întinse străluceau în lumină şi lentilele ochelarilor scânteiau.

— Hai, toată bucata, o îndemnă el.

Fata îşi simţea oasele golite de măduvă şi parcă tot sângele i se scursese din trup. Inima, care i se zbătuse toată după-amiaza în piept, înţepeni brusc. O vedea cenuşie, fără vlagă, cu marginile încreţite ca o stridie.

I se părea că figura lui pulsează în faţa ei şi că se apropie cu fiecare zvâcnire a venelor de la tâmple. Privi în jos spre pian ca la un refugiu. Buzele îi tremurau ca gelatina şi un val de lacrimi tăcute îi înceţoşă imaginea clapelor albe, care deveniseră o linie apoasă.

— Nu pot, şopti ea. Nu ştiu de ce, însă nu pot… Nu mai pot.

Corpul lui încordat se destinse şi, sprijinindu-se într-o mână, se ridică. Frances smulse notele de pe pian şi trecu grăbită pe lângă el.

Haina. Mănuşile şi galoşii. Cărţile de şcoală. Sacoşa pe care i-o dăruise el de ziua de naştere. Tot ce-i aparţinea din odaia aceea tăcută. Repede… Înainte ca el să poată scoate vreo vorbă.

În timp ce străbătea vestibulul nu putu să nu-i vadă mâinile… Îndepărtate de corpul care se sprijinea, relaxat, placid, de uşa odăii de lucru.

Uşa de la intrare se închise cu putere. Târându-şi cărţile şi sacoşa, se împiedică pe treptele de piatră, porni într-o direcţie greşită şi o zbughi pe strada care se umpluse de larmă, de biciclete, de joaca altor copii.

CEI DOISPREZECE OCNAŞI

Drumul către Forks Fall se află la trei mile de oraş şi acolo muncesc ocnaşii legaţi în lanţuri. Drumul este de macadam, şi administraţia ţinutului a hotărât să pună petice în locurile unde drumul s-a stricat şi să-l lărgească într-o anumită porţiune periculoasă. Grupul e format din doisprezece ocnaşi, toţi purtând uniforme cu dungi albe şi negre, şi legaţi în acelaşi lanţ la glezne. Există un paznic, cu o puşcă, şi de atâta uitat ţintă ochii lui au ajuns două crăpături roşii. Grupul munceşte toată ziua; oamenii ajung aici curând după ce se luminează, înghesuiţi în duba închisorii, şi sunt duşi înapoi în amurgul cenuşiu de august. Sunetul cazmalelor care lovesc în pământul lutos se aude toată ziua, soarele arzător se simte fără încetare, la fel mirosul de sudoare. Şi în fiecare zi e muzică. O voce tristă începe o frază, pe jumătate cântată şi care sună ca o întrebare. Şi după o clipă o altă voce i se alătură, şi curând tot grupul cântă. Vocile sunt mohorâte în strălucirea aurie, muzica amestecată într-un mod complicat, sumbră dar în acelaşi timp plină de bucurie. Muzica aceasta creşte, până ce în final pare că sunetele nu vin de la cei doisprezece bărbaţi legaţi în lanţuri, ci din adâncul pământului sau din cerul nesfârşit. Muzica e cea care face ca inima să tresalte şi cel ce o ascultă să îngheţe de extaz şi de spaimă. Apoi, încet, muzica se stinge, până când în cele din urmă rămâne o singură voce, singuratică, apoi o răsuflare adâncă, răguşită, soarele, zgomotul cazmalelor în tăcere.

Şi ce fel de oameni sunt aceştia care pot face o asemenea muzică? Doar doisprezece bărbaţi legaţi în acelaşi lanţ, şapte dintre ei negri şi cinci băieţi albi din acest ţinut. Doar doisprezece bărbaţi legaţi în acelaşi lanţ, care sunt împreună.

trad. M.V.

1. Bine (în germ., în orig.) (n. tr.).