© 2020 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-8526-4

ISBN PDF: 978-973-46-8527-1

ISBN print: 978-973-46-8187-7

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă : © foryouinf/Depositphotos.com (prelucrare)

Foto autor : Claudia Bucsai

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

RADU PAVEL GHEO (n. 1969) a absolvit în 1994 Facultatea de Litere a Universității de Vest din Timișoara. La Editura Polirom a mai publicat volumele Adio, adio, patria mea cu î din i, cu î din a (2003, 2004, 2013), Românii e deștepți (2004, 2006, 2014), Fairia – o lume îndepărtată (2004, 2016), DEX-ul și sexul (2005, 2016), Tovarășe de drum. Experiența feminină în comunism (2008, coord. împreună cu Dan Lungu), Numele mierlei (2008), Noapte bună, copii! (2010, 2017), Disco Titanic (2016). Printre premiile obținute se numără „Pro-Cultura Timisiensis” (2005), premiul Uniunii Scriitorilor „Andrei Bantaș” pentru traducere (2007), premiul național de proză Ziarul de Iași (2011), premiul național pentru proză Observator cultural (2017). Volumul Tovarășe de drum a apărut în 2011 în Italia, iar romanul Noapte bună, copii! a fost tradus în 2016 în Italia și în 2020 în Spania. În prezent Radu Pavel Gheo trăiește în Giroc, lîngă Timișoara. Este redactor de carte și traducător la Editura Polirom și editorialist la săptămînalul Suplimentul de cultură și la revista Orizont. În 2003 a devenit membru al Uniunii Scriitorilor din România, iar în 2005 – membru al PEN Club România.

Un drum cu Ceapă include texte publicate în marea lor majoritate în diverse reviste şi antologii în ultimii douăzeci de ani. Toate textele, inclusiv cele preluate din volumul Numele mierlei (Polirom, 2008), au fost selectate şi revizuite de autor în această formă definitivă.

Alinei, întotdeauna

I

Prostu’

Sergentul intră în clădirea corpului de gardă cu cîteva scrisori în mînă.

— Hei, biba! strigă el, cu un rînjet pe chip. Hai să vedem cine face flotări azi!

Se prefăcu că se uită la plicurile din mînă, apoi reluă:

— Ţicudean, unde eşti?

Din uşa dormitorului răsări un adolescent blond, cu părul răvăşit şi ochii înroşiţi de nesomn.

— Aici, să trăiţi, toarşu’ sergent!

Sergentul, un individ micuţ şi negricios, cu privire ageră, flutură un plic.

— Ia ghici ce-am eu aici, bibane!

Cel numit Ţicudean făcu un pas înainte.

— Nee, nee! îl opri sergentul. Bibane, doar ştii regula! Vrei scrisoarea? Bagă!

— Cîte? întrebă resemnat blondul.

Sergentul întoarse plicul şi citi:

— „Ana“. Aşa… Nu cred că-i nici mă-ta, nici sor-ta… Bagă cincizeci! Dar ca lumea, s-aud cucu’ cum se loveşte de ciment.

Soldatul cel blond se aruncă la podea şi începu să facă flotări. În penumbra încăperii cazone, cu două rastele de arme şi nişte bănci lungi, de scînduri, părea o păpuşă kaki pusă pe arcuri, care zvîcnea în sus şi-n jos. Cînd ajungea cu pieptul la podea, blondul lipea capul de ciment, iar „cucul“ de pe bonetă – stema Republicii Socialiste România – ţăcănea uşor. Sergentul îl privea şi număra:

— Cinşpe… Şaişpe… asta nu se pune, că n-am auzit cucu’… şapteşpe… Aşa, bibane, bagă mare! Douăzeci… douăş’una…

Pe uşa corpului de gardă intră în fugă un alt soldat tinerel şi cam bondoc. Trecu pe lîngă sergent, salută cu mîna la bonetă, zicînd „Să trăiţi!“, aruncă o privire spre blondul întins la podea şi dădu să intre în dormitor.

— Hei, bibane! Ia stai! îl strigă sergentul.

Soldatul se opri şi se întoarse.

— Ordonaţi!

— Biba, ce program ai tu acum?

— Program de somn, toarşu’ sergent. Acum ies de la veghe.

— Auzi, pînă nu dormi pe tine, ia vezi că la mine sub pat sînt trei perechi de ciorapi. Pun-te frumuşel de-i spală şi după aia poţi să te culci.

— Dar, toarşu’ sergent… începu soldatul.

— Comentezi, biba? Ciocu’ mic! Ce, nu vă ştiu eu că dormiţi în post ca berbecii? De cît timp eşti în armată, mă?

— De şase luni, toarşu’ sergent!

— Şi n-ai învăţat cum se vorbeşte cu superiorii…? Ia să te-aud!

Soldatul cel bondoc înghiţi în sec, îşi drese glasul, luă poziţia de drepţi şi începu pe un ton milităros:

— Tovarăşe sergent, sînt soldatul Marincu, permiteţi să raportez!

— Nu-ţi permit, biba! îi răspunse satisfăcut sergentul. Băi, bibane, băi, tu mai ai armată cît calul lui Berilă! N-ai învăţat că, dacă îţi dă un veteran un ordin, îl execuţi fără comentarii?

Soldatul tăcu.

— Hai, marş şi-mi spală ciorapii! Şi… auzi! Vezi că am o cămaşă în rastel. Spal-o şi pe aia, că văd că eşti cam mare-n clanţă! Ai înţeles, soldat Marincu?

— Am înţeles, să trăiţi! răspunse obosit soldatul.

— Aşa, biba.

După o clipă de tăcere, sergentul începu iar, pe un ton mai blînd:

— Lasă, bibane, că aşa-i pînă ajungi şi tu veteran. Aşa o să faceţi şi voi cu ăia care vin după… Gata, Ţicudene? se întoarse el spre blondul din penumbra încăperii, care se ridicase în picioare, transpirat şi cu răsuflarea tăiată.

— Gata, toarşu’ sergent!

— Ţine!

Şi sergentul aruncă scrisoarea la picioarele blondului. El se aplecă şi luă repede plicul.

— Auziţi, bibanilor! începu iar sergentul.

Cei doi soldaţi tresăriră.

— Vedeţi că io azi, după ce pleacă ofiţerii şi facem schimbul de gardă, o tai în sat. S-aveţi grijă pe-aici să nu faceţi vreo prostie, că aţi îmbulinat-o cu mine. Aţi auzit?

— ’Nţeles, să trăiţi! răspunseră cei doi.

— Băi, dacă sînteţi băieţi de treabă, continuă cumva împăciuitor sergentul cel negricios, poate că într-o zi vă las şi pe voi să fugiţi în sat. Vă duc io sau Marcel, ca să nu faceţi prostii… Ăăă… ştii ceva, Marincule? sări el apoi, străbătut de un gînd. Treci la culcare. Să nu zici că-s om rău. Las’ că-mi spală Ţicudean ciorapii – nu, Ţicudene? De bucurie că ţi-a scris gagica.

Blondul oftă ca un om mare.

*

La ora cînd trebuia să plece cu schimbul de gardă la posturile de santinelă, sergentul scoase oamenii pe platou şi-i numără. Patru. Lipsea unul.

— Care nu te-ai prezentat, mă, la post? se burzului el.

— E Ţicudean, toarşu’ sergent, spuse unul din soldaţi.

— Unde-i Ţicudean?

— E în dormitor, veni răspunsul.

— Boceşte! rînji un alt soldat. L-a lăsat gagica. I-a scris azi…

— Şi ce dacă l-a lăsat? Ce, aici e armată sau gagicărie? Ia, Şopîrlă, marş după el! Să nu facă pe prostu’ cu mine!

Cel numit Şopîrlă – şi care se numea de fapt Popescu – ţîşni în corpul de gardă şi, după vreo cinci minute, apăru împreună cu adolescentul blond, care se tîra, cu capul plecat, în spatele lui. Pistolul-mitralieră îi atîrna pe un umăr cu ţeava în jos, într-o poziţie foarte neregulamentară.

— Ce-i, mă Ţicudene? sări sergentul la el. Ce, te-a lăsat gagica? Şi ce dacă te-a lăsat? Da’ ce, credeai c-o să te aştepte şaişpe luni de zile, pînă te-ntorci tu acasă?

— Toarşu’ sergent, permiteţi să raportez, începu blondul cu o voce frîntă. Nu pot să intru în post. Nu mă simt bine.

— E, nu te simţi bine? I-auzi! Păi, atunci hai să te trimitem acasă la mama, să îţi facă ceai şi să-ţi pună comprese… Băi Ţicudene, tu crezi că aşa merge? Aici eşti în armată, băi, la datorie! Nu eşti la tine acasă, să faci ce vrei! Ce, pe mine nu m-a lăsat gagica? Pe toţi ne-a lăsat gagica! Tu aici îţi faci datoria, Ţicudene! N-ai mamă, n-ai tată, n-ai gagică! S-a-nţeles?

— S-a-nţeles, oftă Ţicudean.

— Ei, atunci treci la încărcat! Gata?

Ţicudean se apropie cu arma de stîlpul din centrul platoului.

*

După ce se întoarse de la schimb, sergentul îşi dezbrăcă repede hainele militare şi descuie valiza de rezervă, unde îşi ascundea hainele civile, ca să nu-i fie găsite şi confiscate la vreun control neanunţat la valize. Îşi puse pe el un tricou vărgat, şifonat tot, o pereche de pantaloni maronii, de stofă, şi o geacă de fîş albastru. Răsuflă cumva ca eliberat de o povară: haine normale! Sergentul se uită la ceas: şase şi un sfert. Putea să stea liniştit în sat, la birt, pînă se întuneca.

— Marcele, eu am întins-o! îi zise unui soldat spătos, care stătea pe un scaun. Dacă se-ntîmplă să apară cineva, OSU’¹ sau mai ştiu eu cine, mă scoţi tu. Sînt în control la santinele, sînt… vezi tu. Şi ai grijă de bibani, Marcele! Pune-i la şmotru.

— Du-te, Nelule, du-te liniştit, îi răspunse cel numit Marcel. Adu-mi şi mie…

Dar nu mai apucă să spună vreodată ce voia să-i aducă sergentul. De undeva de afară se auzi un răpăit inconfundabil, de armă automată. Cei zece-doisprezece militari din corpul de gardă încremeniră. Sergentul se învineţi la faţă şi începu să tremure.

— Ăsta-i Ţicudean! Prostu’! Prostu’ pulii! Să-mi bag cracii, Ţicudene…! Ooo… Ooo…

Căsca gura larg şi o închidea iar. Parcă nu mai avea aer. Îşi smulse de pe el hainele civile şi se repezi spre ieşire, luîndu-şi din mers cămaşa militară, boneta, pantalonii şi centironul de piele. Bocancii îi apucă stîngaci cu mîna rămasă liberă şi vîrî picioarele în ei din fugă.

— Marcele, hai cu mine! zbieră.

— Stai să iau arma, spuse cel chemat.

— Ce armă, în pula mea, ce armă? Să ajungem acolo înaintea OSU-lui, că ne beleşte! Marincule, sună tu acum la OSU. Acum, auzi! Dă-i raportul! Spune-i că noi am plecat în control! Hai, Marcele!

Porniră. Pe drum, sergentul încercă să se îmbrace cît de cît.

Postul de santinelă unde fusese lăsat Ţicudean era la vreo sută de metri în afara unităţii militare, la o staţie mobilă de radiolocaţie. Cînd ieşiră pe poarta unităţii, cei doi o luară la goană. Sergentul avea impresia că nu mai fugise aşa în viaţa lui, dar, în acelaşi timp, că stă pe loc şi că şi timpul s-a oprit. Se trezi pur şi simplu în faţa gheretei de pază, unde, alături de staţia de radiolocaţie acoperită cu o plasă de camuflaj, zăcea un trup îmbrăcat în kaki, cu capul roşu, lăţit pe pămînt.

Sergentul se apropie încet. Soldatul cel spătos se opri lîngă gheretă, îşi trecu degetul peste o gîlmă umedă, alb-roşiatică, lipită de lemnul acesteia, înţelese că era o bucată de creier şi începu să vomite. Din ţeasta lui Ţicudean nu mai rămăsese decît o bucată de faţă parcă jupuită, cu un smoc de păr blond, acoperit cu dîre roşii. Resturi de creier şi os împroşcaseră ghereta, solul, plasa de camuflaj. Probabil că adolescentul blond reuşise cumva să pună arma pe foc automat şi din încărcător zburaseră toate cele cinci gloanţe pe care le avea în ea.

— Să-mi bag pula! şopti iar sergentul.

Nu se mai gîndea la nimic. Celălalt soldat, Marcel, se îndreptă de spate şi se apropie de el, iar atunci sergentul simţi miros de vomă şi îl cuprinse şi pe el un val de greaţă.

— Dumnezeu să-l odihnească! mormăi Marcel.

— Dumnezeu să-l odihnească! şopti şi sergentul.

Apoi, după vreo zece secunde, adăugă, uitîndu-se spre unitate, de unde venea în goană un ofiţer cu cascheta în mînă:

— Ei, Marcele, să vezi acu’, băga-mi-aş pula în ea de armată! Mai pupăm noi permisii la pulivară!

1. O.S.U. – ofiţerul de serviciu pe unitate.

Cînd lumea se cunoştea

Zic unii de comunism că era rău, foarte rău, şi aşa şi era, dar măcar pe vremea aceea oamenii erau mai apropiaţi, se ajutau la nevoie, nu ca acum, atîta egoism n-a fost la vremea aia, atîta răutate, vorbeam unii cu alţii, ne împărţeam necazurile şi bucuriile, ne cunoşteam, azi cine îşi mai cunoaşte vecinii, nici măcar nu ne mai ştim pe nume, ca în Germania, acolo ăia care stau pe palier nici nu se salută, se miră dacă le zici gutentag, dar nu eram aşa, nu, şi nici nu ţineau oamenii nasul pe sus ca azi, că ăla e senator sau doctor sau patron şi nu le mai ajungi cu prăjina la nas.

Ţin minte o dată, cînd tanti Rebeca de la noi de la patru s-a dus pînă vizavi, la Blejeşti, să le ceară împrumut nişte zahăr, că se băgase nu demult cartelă la zahăr şi la ulei şi cred că tanti Rebeca nu avea grijă să păstreze raţia, să tragă de ea. Dom’ Blejescu nu era fitecine, era director la spital, adjunct, da’ tot director, şi chirurg şi profesor la Medicină, la ei în casă se găsea orice, cafea, Kent, carne de vită, şi de fazan, aşa zicea tata, că ăsta primea de la pacienţi şi fazan, şi mistreţ, şi pui pentru export. Zahăr, ulei, astea nu erau probleme pentru Blejescu, nu era ca necăjiţii ăialalţi, mă şi mir că mai stăteau la bloc. Da’ vezi că aşa eram pe vremea aia, mai egali, ne frecam coatele unii cu alţii şi era mai omeneşte aşa, zău că da.

— Numai să fi văzut, fir-ar mama lor a dracu’! i-a povestit a doua zi maică-mii tanti Rebeca. Au ăştia bani să se-ngroape în ei. Intrai în sufragerie şi-acolo, pe măsuţă, aia de lemn negru, scumpă trebă să fi fost, ierea un video. Recorder, aşa zicea Blejescu, cinj’ dă mii face, dar lui i l-a adus, cică, fra-su din Germania. Ş-acolo, lîngă video, o casetă de-aia cu una dezbrăcată, cu cizme de piele pînă acilea sus şi tocuri ascuţite, Preti voman ori moman, n-apucai să văd, că era scris cîş, şi paţachina aia-l trăgea pe unu’ de gît cu cureaua. Vezi, Ileano, intelectuali, el doctor, ea profesoară, şi cu ce se ocupă! Şi noi n-avem nici zahăr să facem o prăjitură la copil!

— Da’ ţi-a dat? s-a interesat maică-mea.

— Sigur că mi-a dat, că ce ierea pentru ei o cană de zahăr? La ăştia stă Kentul aruncat pe masă aşa, ca nimica. Pui pariu că are şi dolari ascunşi, de la arăbeţii ăia de-i are studenţi.

Da, aşa era pe atunci, se ştia vecin cu vecin, nu se ignorau unii pe alţii. Mai ziceau una-alta, că gura lumii-i slobodă, dar se şi omeneau cînd era vreunul la necaz.

Mie tanti Rebeca nu-mi plăcea, era din alea care umblau cu vorba. Aşa a zis şi dom’ doctor Blejescu în seara aia, după ce tanti Rebeca a plecat, că mai bine să nu-i mai vină la uşă să-i dea căcatul ăla de zahăr înapoi, că nu de-aia a venit ea, a venit să vadă ce-i pe la ei şi să poată bîrfi mîine cu paţachinele din scară.

— Ţi-am zis, Cristina dragă, să nu laşi lucruri la vedere în sufragerie, că asta mîine toarnă la tot blocul ce-avem noi în casă, mai scorneşte ştiu eu ce şi mîine-poimîine te trezeşti cu Miliţia Economică la uşă. Dacă asta nu-i turnătoare la „ăia“, eu nu mai… bag mîna-n foc că-i aşa.

— Fii serios, dragă, i-a pufnit în nas nevastă-sa. Proasta de Rebeca? Mai bine te-ai feri de lingăul ăla de asistent al tău, ascultă-mă pe mine.

Avea dreptate tanti Cristina. Pînă la urmă, asistentul ăla l-a turnat pe dom’ Blejescu şi, cînd i-au făcut percheziţie acasă, zicea tata că i-au găsit valută, că lua mită la examene de la studenţi arabi, başca nu ştiu cîte kile de cafea, whisky şi alte din astea. Dar a scăpat, că era doctor bun. A murit anul trecut la fra-su în Germania.

Discuţii din astea şi cîte altele le-am citit în dosar la tata, în rapoartele pe care le scria el la vremea aia, săracu’, Dumnezeu să-l odihnească, că mult a pătimit la viaţa lui. Dar ştia tot, absolut tot ce era la noi la bloc, cunoştea pe toată lumea şi toată lumea îl plăcea şi beau cîte un păhărel de zaibăr cu el jos, la garaj. Era tare frumos, ţin minte şi acum că stăteam cu el şi ascultam cum povestesc şi rîd şi era seară şi răcoare şi frumos. Da, altfel erau oamenii pe vremea aia, ascultaţi-mă pe mine. Nu mai e lumea cum era.

Frumos

Femeia stă şi îşi vinde marfa la intrare, pe una din străduţele înguste ale bazarului. Are o tarabă de vreo trei metri pătraţi, un fel de masă lungă în spatele căreia stă. Pe masă stau aşezate stive de chiloţi, şosete, maiouri, prosoape. Deasupra, pe o sfoară, atîrnă umeraşe cu tricouri, bluziţe şi fuste viu colorate. Marfă chinezească. Ca şi ea.

Cînd nu are clienţi, femeia se ghemuieşte în spatele tarabei şi stă nemişcată, cu privirea pierdută. În clipa cînd cineva se opreşte să-i scotocească prin mărfuri, sare în picioare, pe faţă îi apare instantaneu un zîmbet larg şi vînzătoarea începe să ciripească:

— Ţinţi geci de mii. Trei la o suta doo geci. Marfa buna, calitate! Frumos!

E o chinezoaică – sau, mă rog, asiatică – obişnuită, cum am văzut cu miile. Vorbeşte stîlcit şi se pleacă des în faţa clientelor, zîmbind îndatoritoare. Are tenul destul de întunecat şi, la prima vedere, ai zice că a trecut de cincizeci de ani. Pe obrazul drept, de sub ochi pînă la rădăcina nasului, i se întinde o cicatrice lată de jumătate de deget.

Majoritatea clienţilor sînt tot femei. Cotrobăie pe sub stive, căutînd ceva mai bun decît ce e expus la vedere, apoi pleacă mai departe, lăsînd grămăjoare mototolite de chiloţi şi ciorapi, de bluziţe şi prosoape. Cînd se îndepărtează, femeia începe să culeagă fiecare articol, le împătureşte pe toate frumos şi le aşază pe fiecare la locul lui. Zîmbetul îi dispare la fel de brusc cum a apărut. După ce termină, se ciuceşte iar în dosul mesei. Cum stă aşa, cu privirea în gol, arsă de soare şi ridată, ai putea-o confunda cu o ţărancă din Balcani. Doar ochii oblici îi trădează rasa.

Acum la masa ei s-au oprit o femeie destul de elegantă, îmbrăcată într-o rochie de vară albă, şi fiica ei, o adolescentă slabă, care pare atrasă de un tricou suspendat pe un umeraş. Fata întinde mîna să pipăie tricoul alb, pe care e scris cu litere mari, de un auriu orbitor, „Diamonds are a girl’s best friends“. Se uită întrebătoare la mama ei.

— Ce înseamnă asta? arată mama spre inscripţia de pe tricou.

Chinezoaica e demult în picioare. Zîmbeşte larg cînd spre mamă, cînd spre fiică.

— Ţinţi geci de mii! Ţinţi geci! spune ea repede. Frumos!

— Bine, bine, dar nu ştii ce înseamnă scrisul ăla? Să nu fie vreo prostie!

— Da, da! se pleacă veselă vînzătoarea. Ţinţi geci! Frumos!

Puştoaica a luat deja tricoul de pe umeraş şi se preface că-l studiază, deşi nu are nici un fel de îndoieli.

— Sînteţi din China? întreabă mama.

— Da, da! zîmbeşte vînzătoarea.

— Şi vă place aici?

— Da, da! vine răspunsul.

— Şi de ce-aţi plecat de-acolo? insistă mama.

— Da, da! repetă pe acelaşi ton chinezoaica.

Apoi se întoarce spre fată şi repetă pe acelaşi ton:

— Ţinţi geci de mii! Frumos!

Mama renunţă la conversaţie. Cumpără tricoul şi pleacă împreună cu fiica ei. Puştoaica se îndepărtează ţopăind. Chinezoaica ia umeraşul gol de pe sfoara de deasupra ei, îl vîră sub masă şi se ciuceşte iar. Tace. Ridurile îi apar din nou pe chip.

La un moment dat sare iar în picioare, dar acum nu mai zîmbeşte. Lîngă taraba ei s-au oprit doi adolescenţi: un blond înalt, cu figură de cal, şi o asiatică brunetă, cu părul negru şi lins. Adolescenta e cu un cap mai înaltă decît femeia din faţa ei. Are pe ea o pereche de blugi albi, mulaţi pe şolduri, şi un tricou alb şi scurt, care îi lasă mijlocul dezgolit şi dezvăluie un ineluş cu piatră înfipt în buric.

Vînzătoarea începe să-i vorbească fetei în chineză pe un ton arţăgos, gesticulînd cu pumnii strînşi înspre ea. Fata îi răspunde la fel de îndîrjită, dar fără să se agite. La un moment dat se întoarce spre puştiul blond.

— Prostii de-ale lu’ mama, îi zice ea clar, fără accent, şi dă din mînă a lehamite.

Gestul o înfurie şi mai tare pe mamă, care se apropie de fată şi îşi agită pumnii prin faţa ei. Adolescenta răspunde răstit, acoperind glasul femeii cu cicatrice. Apoi aruncă două vorbe scurte, îl apucă de mînă pe băiat şi îi întoarce spatele vînzătoarei. Pleacă amîndoi. Femeia se uită după ei. Oftează, se aşază în spatele tarabei şi stă aşa, încruntată. Cicatricea de pe obraz i se vede parcă şi mai tare. Ridică o clipă privirea şi se uită după cei doi. Aceştia s-au oprit la vreo zece metri de ea. Puştiul blond ţine în mînă un telefon mobil. Apasă pe nişte taste şi din telefon se aud ritmurile unei manele: „De ce nu-mi spui, de ce nu-mi spui că mă iubeşti…?“. Blondul dă din cap încîntat, iar tînăra chinezoaică îşi unduieşte cîteva secunde şoldurile pe ritmul muzicii.

Femeia de la tarabă lasă iar capul în jos. Stă aşa, încruntată şi impenetrabilă, ca şi cum n-ar vedea nimic în jurul ei.

În faţa tarabei se opresc două femei grase şi vesele. Vînzătoarea sare imediat în picioare şi pe chip îi apare un zîmbet larg.

— Poftiţi! zice ea, aplecîndu-se îndatoritoare. Aia e doo geci de mii. Trei la ţinţi geci! Frumos!

Nasol

Doru sună la interfon. Colegul său, Alex, îl înghionti vesel şi pufniră amîndoi în rîs. Doru încercă apoi să-şi compună o mină serioasă. Din interfon se auzi un pîrîit, urmat de o voce gravă, de bărbat:

— Da?

— Pentru anunţul din ziar am venit, spuse repede Doru. Am vorbit la telefon.

— Urcaţi. Etajul doi, prima uşă pe dreapta.

Se auzi zgomotul sec al încuietorii de la intrare şi cei doi tineri intrară în bloc. Era o clădire veche, din beton, cu patru etaje, cu scări de ciment, zgrunţuroase şi nefinisate.

Ajunşi la etajul al doilea, Alex şi Doru mai chicotiră o dată. Doru bătu la uşă. Uşa de placaj galben se deschise imediat şi în cadrul ei apăru un bărbat micuţ, îndesat şi chel, cu faţa ridată ca o foaie de hîrtie mototolită. Bărbatul îi privi circumspect.

— V-am spus la telefon că nu se poate doi deodată, zise el sec.

— Păi… îngăimă Doru. Pe rînd e-n regulă.

— Pe rînd, sigur, repetă bărbatul cel chel. Haideţi, intraţi.

Cei doi pătrunseră într-un hol îngust, acoperit cu preşuri, şi se opriră în pragul unei uşi în faţa căreia zăceau vreo trei perechi de papuci de casă.

— O să vă rog să vă descălţaţi, zise bărbatul cel chel şi o porni în faţa lor. Aveţi şlapi aici.

Abia acum Doru şi Alex observară ce greu se mişca bărbatul. Braţul stîng îi atîrna inert şi, în timp ce mergea, îşi tîra cu greu piciorul stîng pe lîngă el, făcînd o uşoară mişcare de rotaţie din şold.

Cei doi intrară în sufragerie – o încăpere nu foarte mare, cu mobilă veche, care se mai cojise pe la colţuri. Vitrinele erau pline cu bibelouri, iar pe jos stătea întins un covor verde, gros, cu ciucurii de la capete perfect aliniaţi.

— Intraţi, intraţi! spuse bărbatul. Alexandra! strigă el.

Alex tresări.

Dintr-o cameră alăturată apăru o fetiţă de vreo patru-cinci ani, îmbrăcată cu o rochiţă de un roz decolorat.

— Alexandra, tati, du-te să te joci un pic prin parc, îi zise blînd bărbatul cel chel.

Fetiţa o zbughi pe uşă afară, sărind într-un picior, iar tatăl se întoarse spre cei doi.

— Pe rînd, aşa cum am zis.

— Sigur! scuturară repede din cap Alex şi Doru.

— Sonia! strigă bărbatul.

Se auzi cum se trage apa de la baie, apoi în sufragerie apăru o femeie de vreo patruzeci, patruzeci şi cinci de ani, învelită într-un capot de mătase verde. Era înaltă şi cumva frumoasă, cu riduri adînci pe obraji şi în jurul ochilor mari, negri. Părul lung, şaten, i se revărsa pe umeri, iar cînd se apropie şi dădu mîna cu cei doi, Doru observă că avea degete lungi şi mîini frumoase, deşi cam aspre.

— Eu sînt Sonia, zise ea cu o voce gravă.

— Alex.

— Doru.

Urmă o clipă de tăcere, pe care o întrerupse femeia:

— Ei, care din voi vine?

Doru şi Alex schimbară nişte priviri.

— Mă duc eu, aruncă repede Alex.

Femeia deschise o uşă şi cei doi intrară în camera de unde cu puţin timp în urmă ieşise fetiţa. Doru rămase faţă în faţă cu bărbatul cel chel.

— Luaţi loc, îi zise acesta şi îşi trase cu mişcări greoaie un scaun.

Doru se aşeză. Tăcură amîndoi. Doru fixă cu privirea faţa de masă din plastic, cu motive florale, şi macrameul alb pus frumos peste ea. Se străduia să nu ciulească urechile înspre camera alăturată.

— Ei, vrei o cafea? întrebă brusc bărbatul.

— Da, aş vrea. Se poate fuma? întrebă Doru.

— Sigur. Imediat.

Cînd se întoarse, bărbatul ducea şovăitor în mîna dreaptă o ceaşcă din care ieşeau aburi. Doru sări de pe scaun şi i-o luă din mînă.

— Vezi că trebuie să fie şi-o scrumieră pe-aici, spuse bărbatul.

Doru găsi scrumiera şi îşi aprinse o ţigară. Fără să-l întrebe, bărbatul îi luă şi el una din pachet.

— Student? întrebă el.

— Da. La Sociologie, preciză Doru.

— Şi ce mai zice tinerimea studioasă? întrebă pe un ton voit vioi bărbatul.

— Ce să zică? Nimic. Ne descurcăm şi noi cum putem.

— Da, da… Bine faceţi. Că nu se ştie ce-o să mai fie. În ţara asta nu se ştie niciodată.

— E prea multă corupţie, spuse Doru.

— Da, aşa-i! Şi hoţie, şi furăciuni pe faţă, îl aprobă sec bărbatul.

Tăcură iar.

— Şi dumneavoastră… dacă nu vă supăraţi… de cînd…? arătă nesigur Doru cu capul spre braţul inert al bărbatului.

— A, asta! zvîcni din umăr bărbatul. Acum opt ani. Am avut noroc, zîmbi el slab. Puteam să mor… Da, da, puteam să mor…

Tăcu iar. Apoi:

— E bună cafeaua?

— Da, da, mulţumesc!

Amuţiră iar. După o vreme în spatele lui Doru se auzi o uşă şi apăru Alex, îmbujorat. Doru zvîcni în picioare. Bărbatul îl privi lung şi-i făcu semn cu capul spre uşă. Tînărul intră în cameră şi o văzu pe femeie stînd pe pat într-o poziţie lascivă clasică, întinsă pe spate, cu pletele revărsate pe pernă şi ochii închişi. Avea pe ea doar un sutien negru, ciorapi negri cu portjartier şi nişte chiloţei roşii, cu dantelă. Femeia – „Sonia“, se gîndi Doru – stătea cu un picior întins şi cu celălalt îndoit de la genunchi. Avea sînii mari, frumos bombaţi – „exact ca în anunţ“, îşi zise iar Doru.

Tînărul se opri în prag. Apoi se întoarse şi închise încet uşa după el.

În sufragerie Alex tocmai îi întindea cei cincizeci de lei bărbatului. Doru se căută febril în buzunar, puse şi el cincizeci de lei pe masă şi o luă spre hol.

— E-n regulă? întrebă mirat bărbatul.

Doru dădu din cap că da. Ajuns în hol, se încălţă încet, cu umerii strînşi, de parcă s-ar fi temut de ceva. Alex îl urmă, iar bărbatul cel chel se uită nedumerit la ei, gata să spună ceva. Însă nu spuse nimic.

După ce îşi legă şireturile, Doru se ridică, îşi luă haina şi mai aruncă o privire înspre sufragerie. Femeia, Sonia, stătea acolo, învelită în capotul ei verde şi cu o privire goală. Doru se întoarse repede şi prinse clanţa uşii.

Alex îl ajunse din urmă pe scări.

— Trebuia să intri tu primul, zise el.

Apoi, după o clipă:

— Nasol, aşa-i?

Doru dădu din cap că da.

Numele mierlei

E cald. Teribil de cald. Nu se ştie de ce, dar la Biroul de Evidenţă a Populaţiei aparatele de aer condiţionat nu funcţionează nici în săli, nici în birouri. Vor fi, desigur, reparate foarte repede, dar pînă atunci toată lumea care vine aici e nervoasă şi transpirată. Noroc că nu e înghesuială. Oricum, pe o vreme ca asta nici nu-ţi vine să ieşi din casă. 35 de grade la umbră, de! Dar Ionel Acsinie n-avea încotro.

— Bună ziua, zice el, aplecîndu-se în dreptul ferestruicii de la ghişeu. Pentru schimbarea buletinului.

Şi întinde un dosar-plic cenuşiu, destul de voluminos.

Funcţionara dinăuntru îşi şterge fruntea, ia dosarul, îl deschide şi începe să verifice.

— Aşa, zice ea pe un ton răstit, care ar putea veni de la faptul că stă lipită de cinci ore pe un scaun de vinilin fierbinte, umezit de propria ei transpiraţie. Deci… cerere tip este, actul de identitate vechi da, certificat de naştere… dovada adresă domiciliu… trei timbre fiscale… două sînt de-ajuns…

— Am pus trei, să fie sigur. Dacă se greşeşte ceva… zice Ionel Acsinie.

— Nu se greşeşte, îi zice scurt funcţionara. Două ajung.

Şi îi întinde un timbru. Bărbatul îl ia şi îl vîră atent în portofel.

— Deci, reia funcţionara… declaraţie tip asigurare locuinţă, bun, chitanţă cu contravaloarea noului act… În regulă. Mergeţi dincolo, să vă facă fotografia, şi veniţi peste două săptămîni la colegul, la Eliberări. Staţi să vă dau un număr de înregistrare.

Cu mişcări profesioniste, funcţionara mai frunzăreşte o dată dosarul şi se opreşte brusc. Ionel Acsinie tocmai îşi îndreaptă spinarea, cînd o aude:

— Dar văd că nu v-a expirat actul vechi!

— Ce? se apleacă el iar la ferestruică.

— Cartea de identitate veche. Nu a expirat.

— Nu, sigur că nu! se precipită bărbatul. Doar că, ştiţi, la noi s-a schimbat numele străzii. Scrie acolo, în cerere. Înainte îi zicea Intrarea Mierlei, iar acum se numeşte Ioan Acsinie. Martir Ioan Acsinie.

— Ca şi dumneavoastră! se miră funcţionara.

— Da, tot aşa. Vedeţi, Ioan Acsinie a fost taică-meu. A fost împuşcat la revoluţie, în ’89. Şi-acum cei de la Primărie s-au gîndit să schimbe numele străzii după numele lui…

— Foarte frumos din partea lor!

Ionel Acsinie dă din cap că da, apoi ridică un pic mîinile neajutorat, adică de-aia îşi schimbă el buletinul.

— Să ştiţi că-mi pare rău, adaugă femeia pe un ton grav.

— Mulţumesc, răspunde Ionel Acsinie şi îşi şterge broboanele de sudoare adunate la rădăcina nasului. Deci în două săptămîni.

— Două săptămîni, întăreşte femeia. Următorul!

*

Au trecut două săptămîni şi Ionel Acsinie stă în faţa ghişeului de la Eliberări. Se uită atent la cartea de identitate lucioasă pe care i-a întins-o funcţionarul de la ghişeu. Acesta îi întinde nerăbdător o hîrtie, pe care bărbatul trebuie să semneze „de primire“. Înăuntru e în continuare cald, ca într-un cuptor. Aproape ca afară. Problema cu aerul condiţionat nu s-a rezolvat încă.

— Ei, gata, domnu’! îl apostrofează funcţionarul. Mai aşteaptă şi alţii aici! Ce, e vreo problemă?

— Mda… da! decide Ionel Acsinie. Vedeţi, pe mine mă cheamă Ionel Acsinie, fiul lui Ioan şi al Ştefanei, şi stau pe strada Ioan Acsinie. Martir Ioan Acsinie. Aici scrie invers: că mă cheamă Ioan Acsinie, fiul lui Ionel, de pe Martir Ionel Acsinie. Adică eu.

— Nu înţeleg, zice funcţionarul, ştergîndu-şi fruntea de sudoare şi trăgîndu-şi un pic pantalonii, care i s-au umezit şi s-au lipit de scaun.

— Uitaţi, tata a fost Ioan, Ioan Acsinie. A murit la revoluţie şi după aia Primăria a schimbat numele străzii, Intrarea Mierlei, şi i-a zis Martir Ioan Acsinie. Ioan, nu Ionel. Eu sînt Ionel Acsinie, fiul lui Ioan Acsinie, de pe strada Martir Ioan Acsinie. Aici e invers. Înţelegeţi?

— Ia daţi un pic buletinul ăla!

Funcţionarul ia cartea de identitate, se uită la ea şi zice:

— Păi, e poza dumneavoastră! Dumneavoastră sînteţi!

— Sigur că sînt eu! exclamă Ionel Acsinie. Dar eu sînt Ionel, înţelegeţi? Nu Ioan de pe strada Ionel, cu tatăl Ionel! Eu îs Ionel de pe strada Ioan, cu tatăl Ioan!

Omul de la ghişeu deschide dosarul-plic cenuşiu, îl răsfoieşte atent, se uită iar la Ionel Acsinie şi apoi, dumirit, spune:

— Mda, aveţi dreptate. S-a greşit undeva. N-avem ce-i face. Trebuie să depuneţi dosarul încă o dată.

— Cum încă o dată?

— Asta e, înalţă neputincios din umeri funcţionarul. Dar ştiţi ce? Completaţi dumneavoastră o cerere acum şi mă duc eu direct la colega mea cu dosarul. Îi explic ce s-a întîmplat, iau de la ea număr de înregistrare, dumneavoastră mergeţi să faceţi poză şi veniţi peste şapte zile. Vă bag la urgenţe.

— Şi nu mai trebuie să plătesc nimic, nu?

— Ba… şovăie funcţionarul. Trebuie să plătiţi contravaloarea cărţii de identitate, c-o să fie alta nouă, nu asta… Şi mai trebuie şi două timbre fiscale de optzeci de bani.

— Un timbru am, îşi aminteşte Ionel Acsinie.

— Păi, vedeţi ce simplu e? Şi îmi cer scuze, dar vedeţi că se mai întîmplă şi din astea. E o situaţie un pic mai specială, nu?

Ionel Acsinie dă din cap că da. Abia aşteaptă să scape din furnalul aprins.

— Şi îmi pare rău pentru tatăl dumneavoastră! aruncă repede funcţionarul. Frumos din partea Primăriei că s-a gîndit să facă gestul ăsta!

*

După o săptămînă Ionel Acsinie stă iarăşi în faţa funcţionarului de la Eliberări. Vara e la fel de toridă, iar Biroul de Evidenţa Populaţiei e un iad încins. Pe ici, pe colo se văd nişte ventilatoare mari, care vîntură aerul cald dintr-o parte în alta. Se pare că problema cu aerul condiţionat e mai gravă decît se credea. Aparatele au dispărut de pe pereţi şi în locul de unde au fost scoase se văd nişte dreptunghiuri de tencuială mai albă.

Funcţionarul – acelaşi – îl priveşte cu interes pe bărbatul care îşi studiază atent noua carte de identitate.

— Acum e în regulă, nu? întreabă el.

— Da… aproape, începe timid Ionel Acsinie. Numai că…

— Ce? tresare funcţionarul.

— Uitaţi, îi arată Ionel omului de la ghişeu, aici, la stradă, scrie Intrarea Mierlei. Trebuia să scrie Ionel… adică Ioan… Martir Ioan Acsinie…

— Păi, nu sînteţi dumneavoastră Acsinie?… A, da! îşi aminteşte brusc funcţionarul. Ia daţi încoa’ să văd!

Ionel Acsinie întinde buletinul, explicînd în continuare:

— Adică tata a murit la revoluţie şi atunci Primăria a schimbat numele străzii din Intrarea Mierlei în Martir… Ioan Acsinie… şi de-aia şi trebuia să-mi schimb buletinul. Dar acum e tot aşa ca şi înainte de a-l schimba… adică tot ca în buletinul vechi, cu numele vechi, numai că numele…

— Da, da, înţeleg, sigur! Da…

Cei doi bărbaţi tac cîteva secunde. Apoi funcţionarul scapă:

— A naibii încurcătură!

— Da.

Alte clipe de tăcere. Tot funcţionarul luă taurul de coarne:

— Nu putem… n-avem altă soluţie decît să-l mai refacem o dată. Vă facem fotografia acum, mai completaţi repede o cerere şi veniţi dumneavoastră doar cu două timbre fiscale de optzeci de bani şi chitanţa cu contravaloarea… sau ştiţi ce? Lăsaţi c-o rezolv eu! Mergeţi la fotografie. Spuneţi că v-am trimis eu. Şi veniţi direct la mine peste o săptămînă. O rezolv sigur!

— B-bine… îngaimă mohorît Ionel Acsinie.

— Şi zău că-mi pare tare rău! aruncă în urma lui funcţionarul. A naibii încurcătură!

*

Peste o săptămînă, cînd Ionel apăru în faţa funcţionarului de la ghişeu, aparatele de aer condiţionat erau la locul lor şi suflau aer cald. Afară se răcise şi ploua mărunt. Cînd îl văzu, funcţionarul întinse mîna spre un dosar.

— Bună ziua! spuse el repede. Tocmai acum mi l-au adus colegii. S-a rezolvat, aşa cum v-am promis!

Şi scoase triumfător din dosarul-plic cenuşiu o carte de identitate nou-nouţă, pe care scria „Numele: MIERLEI. Prenumele: INTRAREA“. În rest, numele părinţilor şi noua adresă erau scrise foarte corect.