Translation of the novel © 2013 by Editura Polirom, all rights reserved.

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-3704-1

ISBN PDF: 978-973-46-3705-8

ISBN print: 978-973-46-3497‑2

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă: Danny Lyon

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

I

Fără vreun motiv, fără ca noi să fim în vreun fel responsabili pentru asta, unele imagini se agaţă de noi, stăruie cu încăpăţînare în amintirea noastră, chiar dacă abia sîntem conştienţi că le-am înregistrat şi nu sînt legate de nimic important. Aşa se face, probabil, că ani de zile mai tîrziu Maigret ar fi putut să reconstituie minut cu minut, gest cu gest, acel sfîrşit de după-amiază liniştită de la Poliţia Judiciară.

Astfel, nu putea să uite pendula de marmură neagră, cu ornamente de bronz, spre care îşi îndreptase privirea cînd indica ora şase şi optsprezece minute, ceea ce însemna că era puţin trecut de şase şi jumătate. În alte zece birouri de la Poliţia Judiciară, la director, ca şi la ceilalţi comisari divizionari, pendule identice stăteau alături de sfeşnicele lor şi, din timpuri imemoriale, toate rămîneau în urmă.

De ce-i venise gîndul ăsta tocmai în ziua aceea, şi nu în celelalte zile? O clipă, se întrebă în cîte administraţii, în cîte ministere figura, pe cadranul alburiu, semnătura, cu litere frumos înclinate, a unui anume F. Ledent, care furnizase pe vremuri un lot din aceste pendule, şi gîndurile îi zburară la negocierile, la intrigile, la şperţurile care precedaseră o tranzacţie atît de importantă.

F. Ledent murise de o jumătate de secol, poate de vreun secol întreg, dacă era să te iei după stilul pendulelor sale.

Lampa cu abajur verde era aprinsă, pentru că era ianuarie. Şi lămpile din restul imobilului erau la fel.

Lucas, în picioare, punea într-un dosar gălbui documentele pe care Maigret i le dăduse unul după altul.

— Îl las pe Janvier la Crillon?

— Nu prea tîrziu. Trimite pe cineva diseară să-l schimbe.

Avuseseră loc, unul după altul, ca întotdeauna, mai multe furturi de bijuterii din hotelurile de lux de pe Champs-Élysées şi fusese organizată peste tot o supraveghere discretă.

Maigret apăsă maşinal pe butonul unei sonerii. Bătrînul Joseph, aprodul cu lanţ de argint, deschise curînd uşa.

— Mai aşteaptă cineva la mine? întrebă comisarul.

— În afară de nebună…

Nu era important. De luni de zile, femeia venea de două-trei ori pe săptămînă la Poliţia Judiciară, se strecura fără o vorbă în sala de aşteptare şi se punea pe tricotat. Nu ceruse niciodată să fie anunţată. În prima zi, Joseph o întrebase la cine venise.

Ea îi zîmbise cu un aer maliţios, aproape ştrengăresc, şi răspunsese:

— Comisarul Maigret mă va chema cînd va avea nevoie de mine…

Joseph îi întinsese o fişă. Femeia o completase cu un scris regulat, care sugera o educaţie primită la mănăstire. O chema Clémentine Pholien şi locuia pe strada Lamarck.

Atunci, comisarul îi ceruse lui Janvier s-o primească.

— Aţi fost convocată?

— Comisarul Maigret ştie.

— V-a trimis o convocare?

Ea zîmbise, delicată, graţioasă, în pofida vîrstei.

— Nu e nevoie de convocare.

— Aveţi ceva să-i spuneţi?

— Poate.

— Este foarte ocupat în acest moment.

— Nu-i nimic. Voi aştepta.

Aşteptase pînă la şapte seara şi plecase. Îşi făcuse din nou apariţia peste cîteva zile, cu aceeaşi pălărie mov, acelaşi lucru de mînă, şi se aşezase, ca o clientă obişnuită, în sala de aşteptare cu geamuri.

Pentru orice eventualitate, adunaseră informaţii despre ea. Ţinuse mult timp o mercerie în Montmartre şi beneficia de o rentă confortabilă. Nepoţii şi nepoatele încercaseră de mai multe ori s-o interneze, dar, de fiecare dată, cei de la spitalul psihiatric o trimiseseră acasă, spunînd că nu era periculoasă.

De unde pescuise numele lui Maigret? Nu-l cunoştea din vedere, deoarece comisarul trecuse de mai multe ori pe lîngă „cuşca de sticlă” cînd bătrîna era înăuntru, dar aceasta nu-l recunoscuse.

— Ei, Lucas, închidem şi noi?

Plecau devreme, mai ales pentru o zi de sîmbătă. Comisarul umplu o pipă şi îşi luă pardesiul, pălăria şi fularul din dulap.

Trecu pe lîngă „cuşca de sticlă”, întorcînd capul din precauţie, şi, în curte, regăsi ceaţa puţin gălbuie care se lăsase asupra Parisului în cursul după-amiezii.

Nu era grăbit. Cu gulerul ridicat, cu mîinile în buzunare, dădu ocol Palatului de Justiţie, trecu pe sub marele orologiu şi traversă Pont-au-Change. Pe la mijlocul podului, avu senzaţia că cineva îl urmărea şi se întoarse brusc. Trecători erau mulţi în ambele sensuri şi cam toţi mergeau repede din cauza frigului. Era aproape sigur că, la zece metri de el, un bărbat în negru făcuse dintr-odată cale-ntoarsă.

Totuşi, nu dădu nici o importanţă, pentru că, la urma urmelor, fusese doar o impresie.

Cîteva minute mai tîrziu, aştepta autobuzul în Piaţa Châtelet şi îşi găsea loc pe platformă, unde putea continua să fumeze. Oare pipa aceea avea un gust aparte? Ar fi putut să jure. Poate din cauza ceţii, a particularităţii aerului. Un gust foarte plăcut.

Nu reflecta la nimic anume, se lăsa în voia gîndurilor, privind absent capetele ce se legănau ale vecinilor săi.

Apoi păşi din nou pe trotuar, pe bulevardul Richard-Lenoir aproape pustiu, şi recunoscu de departe luminile apartamentului său. Urcă scara, zărind liniile uşor luminoase de sub uşi, auzi voci în surdină şi zvon de muzică la radio.

Uşa se deschise, ca de obicei, înainte să fi pus mîna pe clanţă şi doamna Maigret, luminată din spate, îşi duse misterios un deget la buze.

El o privi întrebător, încercînd să vadă în spatele ei.

— E cineva…, şopti ea.

— Cine?

— Nu ştiu… E ciudat…

— Ce ţi-a spus?

— Că trebuie neapărat să-ţi vorbească.

— Cum arată?

— N-aş putea să-ţi spun, dar miroase a băutură.

Doamna Maigret pregătise pentru cină o quiche lorraine¹, ştia asta după mirosul care venea din bucătărie.

— Unde e?

— L-am poftit în salon.

Îi luă pardesiul, pălăria şi fularul. Lui i se păru că apartamentul era mai puţin luminat ca de obicei, dar, evident, era numai o impresie. Dădu din umeri şi deschise uşa salonului, unde, de ceva mai mult de o lună, un televizor ocupa un loc important.

Bărbatul, într-un colţ, rămăsese în picioare, cu pardesiul pe el şi pălăria în mînă. Părea impresionat şi abia dacă îndrăznea să se uite la comisar.

— Îmi cer scuze că v-am urmărit pînă acasă…, bîigui el.

Maigret observase imediat că avea buză de iepure şi îi părea bine că se afla în sfîrşit faţă în faţă cu personajul.

— Aţi venit la Poliţia Judiciară să-mi vorbiţi, nu-i aşa?

— Da, de mai multe ori…

— Vă numiţi… O clipă… Planchon…

— Exact, Léonard Planchon.

Şi repetă, din ce în ce mai umil:

— Îmi cer scuze…

Se uită de jur împrejurul salonului şi privirea i se opri la uşa rămasă întredeschisă, ca şi cum i-ar fi venit să fugă din nou. De cîte ori plecase aşa, fără să-l fi întîlnit pe comisar?

De cel puţin cinci ori. Întotdeauna, sîmbăta după-amiaza. Astfel că, pînă la urmă, îl numiseră „clientul de sîmbătă”.

Semăna oarecum cu povestea nebunei, cu variante. Poliţia Judiciară, ca şi ziarele, atrage tot felul de oameni cu comportament mai mult sau mai puţin bizar, iar unii ajung să fie cunoscuţi, feţele lor devin familiare.

— Întîi v-am scris, murmură el.

— Luaţi loc.

Prin uşa cu geam se vedea masa pusă în sufragerie şi bărbatul aruncă o privire spre ea.

— E ora la care vă aşezaţi la masă, nu-i aşa?

— Luaţi loc, repetă comisarul, oftînd.

Se întorcea şi el o dată devreme acasă şi masa trebuia să mai aştepte. Nici tartă, nici telejurnal! De cîteva săptămîni, căpătase obiceiul să se uite la televizor, împreună cu soţia, în timp ce mîncau, ceea ce îi făcuse să-şi schimbe locul la masă.

— Spuneţi că mi-aţi scris?

— Cel puţin zece scrisori.

— Semnate cu propriul nume?

— Primele nu erau semnate… Le-am rupt. La fel şi pe celelalte. Atunci, am luat hotărîrea să vin la dumneavoastră…

Maigret simţea şi el mirosul de alcool, dar interlocutorul nu era beat. Doar nervos. Îşi strîngea atît de tare degetele încrucişate încît falangele se albiseră. Puţin cîte puţin, prindea curaj să se uite la comisar, iar privirea îi era aproape imploratoare.

Ce vîrstă avea? Greu de spus. Nu era nici tînăr, nici bătrîn, dînd impresia că nu fusese niciodată tînăr. Treizeci şi cinci de ani?

Nu era uşor nici să determini categoria socială din care făcea parte. Avea hainele prost croite, dar de bună calitate, iar mîinile foarte curate, dar ale unui lucrător manual.

— De ce aţi rupt scrisorile?

— Mi-a fost teamă să nu mă credeţi nebun.

Şi, ridicînd ochii, adăugă, simţind nevoia să convingă:

— Nu sînt nebun, domnule comisar. Vă implor să credeţi că nu sînt nebun.

În general, ăsta era semn rău, şi totuşi Maigret era deja pe jumătate convins. Îşi auzea soţia trebăluind în bucătărie. Scosese probabil din cuptor tarta, care, oricum, de acum era ratată.

— Aşadar, mi-aţi scris mai multe scrisori. Apoi, v-aţi prezentat la Poliţia Judiciară… Într-o sîmbătă, dacă nu mă înşel?

— E singura zi în care sînt liber.

— Cu ce vă ocupaţi, domnule Planchon?

— Antreprenor pentru lucrări de zugrăvit. O, unul foarte modest! În plin sezon, se întîmplă să folosesc cinci-şase muncitori. Înţelegeţi!

Din cauza buzei de iepure, era greu să-ţi dai seama dacă zîmbea timid sau făcea o grimasă. Avea ochii de un albastru foarte deschis şi părul blond bătînd în roşcat.

— Această primă vizită datează de aproximativ două luni… Aţi scris pe fişă că voiaţi să mă vedeţi personal. De ce?

— Pentru că n-am încredere decît în dumneavoastră. Am citit în ziare…

— Bun! În sîmbăta aceea, în loc să aşteptaţi, aţi plecat după vreo zece minute…

— Mi-a fost teamă.

— De ce anume?

— Mi-am zis că n-o să mă luaţi în serios. Sau c-o să mă împiedicaţi să fac ce aveam în cap.

— Aţi revenit sîmbăta următoare…

— Da.

În acea zi, Maigret se afla în şedinţă cu şeful cel mare şi cu alţi doi comisari divizionari. Cînd ieşise, după o oră, sala de aşteptare era goală.

— Şi-atunci v-a fost teamă?

— Nu mai ştiam…

— Ce nu mai ştiaţi?

— Dacă mai voiam să merg pînă la capăt…

Îşi trecu o mînă peste frunte.

— E atît de complicat! Vedeţi dumneavoastră, sînt momente în care mă zăpăcesc.

În alt rînd, Maigret i-l trimisese pe Lucas. Bărbatul refuzase să-i spună pentru ce venise, afirmînd că era ceva personal, şi fugise pur şi simplu.

— Cine v-a dat adresa mea?

— V-am urmărit. Sîmbăta trecută, am fost cît pe ce să intru în vorbă cu dumneavoastră pe stradă, apoi mi-am zis că nu era un loc potrivit pentru o discuţie ca aceea pe care voiam s-o am cu dumneavoastră. Nici în biroul de la Poliţia Judiciară. Poate o să înţelegeţi…

— De unde ştiaţi că voi veni acasă în seara asta?

Şi, brusc, Maigret îşi aminti senzaţia pe care o avusese pe Pont-au-Change.

— Eraţi ascuns pe chei, nu-i aşa?

Planchon făcu „da” din cap.

— M-aţi urmărit pînă la autobuz?

— Întocmai… Atunci, am luat un taxi şi am ajuns aici cu cîteva minute înaintea dumneavoastră…

— Aveţi necazuri, domnule Planchon?

— Mai mult decît necazuri.

— Cîte pahare aţi băut înainte să veniţi?

— Două… Poate trei? Înainte nu beam, abia dacă un pahar de vin la masă…

— Şi acum?

— Depinde de zile. Sau, mai curînd, de seri, pentru că nu beau în timpul zilei. Mai adineauri, am dat pe gît trei pahare de coniac doar ca să-mi fac curaj. V-am supărat?

Maigret îşi fuma lent pipa, fără să-şi ia ochii de la interlocutorul său, încercînd să-şi formeze o părere. Încă nu reuşise. Intuia la Planchon o latură patetică, care îl deruta. Lăsa impresia unei patimi stăpînite, a unei suferinţe strivitoare, dar şi a unei răbdări extraordinare.

Ar fi băgat mîna în foc că omul acela avea puţine contacte cu semenii lui şi că, la el, totul se petrecea în interior. De două luni, era chinuit de nevoia de a vorbi. Încercase, sîmbătă de sîmbătă, să se prezinte în faţa comisarului şi, de fiecare dată, renunţase în ultimul moment.

— Ce-ar fi să-mi spuneţi pur şi simplu toată povestea?

Altă privire spre sufragerie, unde cele două tacîmuri aşteptau în faţa televizorului.

— Mi-e ruşine că vă reţin de la masă… Va dura mult… Soţia dumneavoastră o să se supere… Auziţi? Dacă vreţi, o să aştept aici pînă mîncaţi. Sau mă întorc puţin mai tîrziu. Chiar aşa! O să mă întorc puţin mai tîrziu…

Dădea să se ridice, dar comisarul îl obligă să rămînă la locul lui.

— Nu, domnule Planchon! De data asta, sînteţi hotărît, nu-i aşa? Spuneţi-mi ce vă tulbură. Spuneţi-mi faţă către faţă ce mi-aţi scris în toate scrisorile pe care le-aţi rupt…

Atunci, brusc, fixînd covorul cu motive vegetale roşii, bărbatul bîigui:

— Vreau să-mi ucid soţia…

Privirea i se ridică imediat spre faţa comisarului, care, nu fără greutate, reuşi să nu aibă nici o reacţie.

— Intenţionaţi să vă omorîţi soţia?

— Trebuie! Nu mai am altă ieşire… Nu ştiu cum să vă explic. În fiecare seară îmi spun că asta se va întîmpla, că e imposibil să nu se întîmple într-o zi sau alta. Atunci, m-am gîndit că, dacă v-aş spune…

Bărbatul scoase o batistă din buzunar, îşi şterse lentilele ochelarilor, căutîndu-şi cuvintele, iar Maigret observă că-i atîrna un nasture de la haină.

În pofida emoţiei, Planchon surprinse această scurtă privire şi schiţă un zîmbet sau o grimasă.

— Da… Şi asta…, zise el din vîrful buzelor. Nici măcar nu se mai preface…

— Că ce?

— Că are grijă de mine… Că e soţia mea…

Regreta oare că venise? Se foia pe scaun şi privea uneori spre uşă ca şi cum ar fi vrut să se repeadă brusc afară.

— Mă întreb dacă nu cumva am greşit. Şi totuşi, sînteţi singurul om de pe lume în care am încredere. Mi se pare că vă cunosc de mult timp. Sînt aproape sigur că veţi înţelege…

— Sînteţi gelos, domnule Planchon?

Cele două priviri se întîlniră. Maigret avu impresia că citea o sinceritate totală în ochii lui.

— Cred că nu mai sînt. Am fost… Nu! Acum, e ceva depăşit…

— Şi vreţi totuşi s-o omorîţi?

— Pentru că nu există altă soluţie. Atunci, mi-am zis că, dacă v-aş preveni printr-o scrisoare sau prin viu grai… Întîi, era mai cinstit. Apoi, poate, prin faptul însuşi, mi-aş schimba gîndul. Înţelegeţi? Nu! E imposibil să înţelegeţi dacă n-o cunoaşteţi pe Renée. Scuzaţi-mă dacă mă încurc… Renée e soţia mea. Pe fiica mea o cheamă Isabelle şi are şapte ani. E tot ce mi-a mai rămas pe lume… Nu aveţi copii, nu-i aşa?

Se uită din nou în jur, vrînd parcă să se convingă că nu zăceau pe undeva jucării sau cîteva dintre nenumăratele nimicuri care dezvăluie prezenţa unui copil într-o casă.

— Vor să mi-o ia şi pe ea. Fac totul pentru asta. Şi nu se ascund. Aş vrea să puteţi vedea cum se poartă cu mine. Credeţi că am creierul deranjat?

— Nu.

— Să ştiţi că ar fi mai bine… Aş fi închis imediat. Aşa cum voi fi închis dacă-mi omor soţia. Sau dacă-l omor pe el… Ca să fac bine lucrurile, ar trebui să-i omor pe amîndoi. În cazul ăsta, eu fiind la închisoare, cine se va mai ocupa de Isabelle? Vedeţi care e problema? M-am gîndit la planuri complicate… Am găsit cel puţin zece, pe care le puneam de fiecare dată la punct cu minuţiozitate. Nu trebuia să fiu prins. S-ar fi crezut că plecaseră amîndoi. Am citit într-un ziar că mii de femei dispar în fiecare an la Paris şi că poliţia nu-şi dă osteneala să le caute. Cu atît mai mult, dacă şi el ar fi dispărut în acelaşi timp cu ea… Uitaţi! La un moment dat, am ales chiar şi locul unde să ascund cadavrele. Lucram pe un şantier, sus pe Montmartre. Acolo se toarnă beton… I-aş fi transportat noaptea, în camioneta mea, şi n-ar mai fi fost găsiţi niciodată.

Se înfierbînta, vorbea acum cu o oarecare volubilitate, urmărind totuşi permanent reacţiile comisarului.

— S-a mai întîmplat să vină cineva şi să vă spună că vrea să-şi omoare soţia sau pe oricine altcineva?

Toată povestea asta era atît de neaşteptată, încît Maigret se surprinse încercînd să-şi amintească.

— Nu în felul ăsta…, recunoscu el în cele din urmă.

— Credeţi că mint, că inventez o poveste ca să fiu interesant?

— Nu.

— Credeţi că vreau într-adevăr să-mi omor soţia?

— Cu siguranţă că aţi avut intenţia.

— Şi că o voi face?

— Nu.

— De ce?

— Pentru că aţi venit la mine.

Planchon se ridică. Era prea nervos, prea crispat ca să mai stea jos. Ridică braţele spre tavan.

— Asta-mi spun şi eu! aproape că hohoti. Ăsta e motivul pentru care, de fiecare dată, am plecat înainte să fiu primit… Şi tot din acelaşi motiv trebuia să vă vorbesc. Nu sînt un criminal… Sînt un om cinstit… Şi totuşi…

Maigret se ridică şi el, luă carafa mică cu rachiu de porumbe din dulap şi îi turnă un pahar vizitatorului său.

— Dumneavoastră nu beţi? murmură acesta, ruşinat.

Apoi, privind spre sufragerie:

— Aşa e, n-aţi mîncat… Iar eu vorbesc fără rost! Aş vrea să vă explic totul dintr-odată şi nu ştiu de unde să încep.

— Preferaţi să vă pun întrebări?

— Poate că aşa ar fi mai uşor…

— Luaţi loc.

— O să încerc…

— De cît timp sînteţi căsătorit?

— De opt ani.

— Locuiaţi singur?

— Da. Întotdeauna am fost singur… De cînd a murit mama, cînd aveam cincisprezece ani. Locuiam pe strada Picpus, aproape de-aici. Era menajeră…

— Şi tatăl?

— Nu l-am cunoscut.

Roşise.

— Aţi intrat ucenic?

— Da. Am devenit zugrav. Aveam douăzeci şi şase de ani cînd patronul meu, care stătea pe strada Tholozé, a aflat că avea o boală de inimă şi a hotărît să se retragă la ţară.

— Aţi preluat afacerea?

— Aveam economii… Nu cheltuiam aproape nimic. Mi-au trebuit totuşi şase ani ca să achit datoria.

— Unde v-aţi întîlnit soţia?

— Ştiţi strada Tholozé, cea care dă în strada Lepic, exact în faţă la Moulin de la Galette? E o fundătură, care se termină printr-o scară cu cîteva trepte. Locuiesc la capătul de jos al acestei scări, într-o casă dintr-o curte, ceea ce e practic pentru scări şi pentru material.

Se domolea. Debitul verbal devenea mai regulat, monoton.

— Pe la mijlocul străzii, la stînga cum urci, există o sală de bal popular, Bal des Copains, unde mă duceam uneori să petrec o oră-două sîmbăta seara.

— Dansaţi?

— Nu. Mă aşezam într-un colţ, comandam o limonadă, pentru că încă nu beam, ascultam muzica şi priveam perechile.

— Aveaţi iubite?

El răspunse cu sfială:

— Nu…

— De ce?

Îşi duse mîna spre buză.

— Nu sînt chipeş… Femeile m-au impresionat întotdeauna. Mi se pare că infirmitatea mea le inspiră dezgust.

— Şi aţi întîlnit acolo una care se numea Renée…

— Da… Era multă lume în seara aceea. Am fost aşezaţi la aceeaşi masă. Nu îndrăzneam să-i vorbesc. Ea era la fel de timidă ca mine. Se vedea bine că nu era obişnuită…

— Cu balurile?

— Cu balurile, cu toate, cu Parisul… În cele din urmă, mi-a vorbit şi am aflat că nu era nici o lună de cînd sosise în oraş. Am întrebat-o de unde era. Venea din Vandeea, de la Saint-Sauveur, lîngă Fontenay-le-Comte, care e şi satul mamei mele. Cînd eram copil, am fost acolo de mai multe ori cu ea să-mi văd mătuşile şi unchii. Asta a facilitat lucrurile. Vorbeam despre persoane pe care le cunoşteam amîndoi.

— Ce făcea Renée la Paris?

— Era fată în casă la o lăptăreasă de pe strada Lepic.

— Diferenţă de vîrstă?

— Acum, am treizeci şi şase de ani şi ea, douăzeci şi şapte. O diferenţă de aproape zece ani. Atunci, abia dacă avea optsprezece…

— V-aţi căsătorit foarte repede?

— Ne-a luat vreo zece luni. Pe urmă s-a născut un copil, o fetiţă, Isabelle. Mi-a fost foarte frică tot timpul cît soţia mea a fost însărcinată…

— De ce?

Îşi arătă încă o dată buza de iepure.

— Mi se spusese că e ereditară. Slavă Domnului, fiica mea e normală! Seamănă cu mama ei, doar că e blondă şi are ochii albaştri ca mine.

— Soţia e brunetă?

— Aşa cum sînt multe în Vandeea, se pare că din cauza marinarilor portughezi care veneau acolo să pescuiască.

— Şi acum vreţi s-o omorîţi?

— Nu văd altă soluţie… Am fost fericiţi toţi trei. Poate că Renée nu era o bună gospodină. Nu vreau s-o vorbesc de rău… Şi-a petrecut copilăria la o fermă unde nu se prea preocupau de ordine şi de curăţenie. În smîrcurile de-acolo, aceste ferme se numesc cabane şi, iarna, se întîmplă ca apa să vină peste ei în casă…

— Ştiu.

— Aţi fost acolo?

— Da.

— Mi se întîmpla deseori să fac eu treaba în casă la sfîrşitul zilei. La vremea aceea, era moartă după cinema şi, după-amiaza, o lăsa pe Isabelle la portăreasă ca să se ducă la film.

Vorbea fără resentimente.

— Nu mă plîngeam. Nu trebuie să uit că e prima femeie care s-a uitat la mine ca la un om normal. Înţelegeţi şi asta, nu-i aşa?

Nu mai îndrăznea să întoarcă privirea spre sufragerie.

— Şi eu care nu vă las să vă aşezaţi la masă! Ce-o să creadă soţia dumneavoastră?

— Continuaţi. Cîţi ani aţi fost fericit?

— O clipă… N-am socotit niciodată. Nici măcar nu ştiu exact cînd a început totul. Aveam o mică afacere care mergea bine. Cheltuiam ce cîştigam pe amenajarea casei, zugrăvitul, modernizarea ei, instalarea unei bucătării noi… Dacă veniţi la noi… Dar nu veţi veni! Sau, dacă da, atunci asta va însemna că…

Îşi strîngea din nou degetele acoperite de fire de păr roşiatic.

— Probabil că nu ştiţi cum e meseria mea. În unele perioade, e mult de lucru, iar în altele, aproape deloc. E greu să păstrezi aceiaşi muncitori. În afară de bătrînul Jules, căruia îi zicem Tataie şi care a lucrat şi pentru fostul meu patron, i-am schimbat aproape în fiecare an.

— Pînă în ziua…

— Pînă în ziua în care acest Roger Prou a intrat în casa noastră. E un bărbat frumos, voinic, isteţ, care ştie meserie. La început, îmi părea bine că pusesem mîna pe un lucrător ca el, pe care mă puteam bizui pe deplin la locul de muncă.

— I-a făcut curte soţiei dumneavoastră?

— Sincer, nu cred. Avea femei cîte voia, uneori chiar dintre cliente. Nu pot să spun nimic, pentru că, la început, n-am observat nimic, dar sînt aproape sigur că Renée a făcut primul pas. O înţeleg într-un fel. Nu numai că sînt desfigurat, dar nu sînt nici genul de om cu care o femeie poate să se distreze.

— Ce vreţi să spuneţi?

— Nimic. Nu sînt foarte vesel. Nu ies din casă cu dragă inimă. Plăcerea mea este să stau acasă seara, iar, duminica, să ies la plimbare cu soţia şi fiica. Luni întregi, n-am bănuit nimic. Cînd eram la muncă, lui Prou i se întîmpla să dea o fugă pînă pe strada Tholozé să aducă ceva materiale. O dată, cînd am venit acasă pe neaşteptate – acum doi ani –, am găsit-o pe fiica mea singură în bucătărie. O văd şi-acum… Stătea pe jos. Am întrebat-o: „Unde e mămica?”. Mi-a răspuns, arătînd spre dormitor: „Acolo!”. Avea atunci cinci ani. Nu mă auziseră intrînd şi i-am găsit pe jumătate goi. Prou părea preocupat. Soţia mea m-a privit însă în faţă şi mi-a spus: „Ei bine, acum ştii!”.

— Ce-aţi făcut?

— Am plecat. Nu ştiam încotro mergeam şi nici ce voiam să fac. M-am trezit la o tejghea, unde m-am îmbătat pentru prima dată în viaţa mea. Mă gîndeam mai ales la fetiţă. Îmi puneam în gînd să mă duc s-o iau. Îmi ziceam: „E a ta! N-au dreptul s-o ţină ei…”. Apoi, după ce am rătăcit o bucată de noapte, m-am întors acasă. Mi-a fost foarte rău. Soţia mă examina cu o privire dură şi, cînd am vomat pe covoraşul de lîngă pat, a bombănit: „Îmi faci silă!”. Aşa a început totul! Cu o zi înainte, eram un om fericit. Deodată…

— Unde e Roger Prou?

— La mine acasă, bîigui Planchon, lăsînd capul în jos.

— De doi ani?

— Da, aproape…

— Locuieşte cu soţia dumitale?

— Locuim toţi trei…

Îşi şterse din nou lentilele ochelarilor şi clipi.

— Vi se pare incredibil?

— Nu.

— Înţelegeţi că nu am fost în stare s-o părăsesc?

— Să vă părăsiţi soţia?

— La început, pentru ea am rămas. Acum, nu mai ştiu. Cred că numai pentru fiica mea, dar poate că mă înşel. Vedeţi dumneavoastră, mi se părea imposibil să trăiesc fără Renée. Cînd mă gîndeam că rămîn singur… Şi nu aveam dreptul s-o dau afară din casă. Eu o implorasem să se căsătorească cu mine. Eu eram răspunzător, nu?

Îşi trase nasul, aruncînd o privire spre carafa mică cu rachiu. Maigret îi umplu din nou paharul, pe care bărbatul îl goli pe nerăsuflate.

— O să ziceţi să sînt beţiv… Şi e adevărat că aproape asta am ajuns… Seara, n-au chef să mă vadă acasă. Puţin lipseşte să nu mă dea afară de tot. Nu vă puteţi închipui cît de răi sînt cu mine…

— Prou s-a instalat în casă din ziua în care i-aţi surprins?

— Nu, nu imediat. A doua zi dimineaţă, am fost surprins cînd l-am văzut venind la lucru ca şi cum nu s-ar fi întîmplat nimic. N-am îndrăznit să-l întreb ce avea de gînd. Îmi era teamă să nu-l pierd, v-am spus. Nu mai ştiam unde-mi era locul. Am băgat capul între umeri. Sînt sigur că au continuat să se vadă şi, curînd, nu şi-au mai luat măsuri de precauţie. Eu eram cel care ezitam să mă întorc acasă, care făceam zgomot ca să-mi anunţ prezenţa… Într-o seară, a rămas la cină. Era aniversarea lui şi Renée pregătise o masă specială. Luase şi o sticlă de vin spumos. La desert, soţia m-a întrebat: „Nu te duci să faci o plimbare? Nu înţelegi că ne stinghereşti?!”. Şi am plecat… M-am dus să beau. Îmi puneam tot felul de întrebări şi încercam să răspund la ele. Inventam poveşti… Nu mă gîndeam încă s-o omor, jur! Spuneţi-mi că mă credeţi, domnule comisar… Spuneţi-mi că nu mă consideraţi nebun… Spuneţi-mi că nu sînt un personaj dezgustător, cum pretinde soţia mea…

Silueta doamnei Maigret trecea iar şi iar în spatele uşii cu geam a sufrageriei şi Planchon se tîngui:

— Nu vă las să mîncaţi… Soţia dumneavoastră o să se supere. De ce nu vă duceţi la masă?

În orice caz, era prea tîrziu pentru telejurnal.

1 Tartă cu ou, smîntînă şi şuncă (n.tr.).