© 2013 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-3748-5

ISBN PDF: 978-973-46-3749-2

ISBN print: 978-973-46-3531-3

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă: © James Horne – JamesSHorne@yahoo.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Scriitoare de origine turcă, ELIF SHAFAK s-a născut în Franţa, la Strasbourg, în 1971. Şi-a petrecut copilăria şi adolescenţa în Spania, apoi a revenit în Turcia, împreună cu familia sa. În prezent este profesor la Departamentul de Studii despre Orientul Apropiat al Universităţii din Arizona. A debutat în literatură în 1994, cu povestirea Kem Gözlere Anadolu, însă a obţinut succesul şi recunoaşterea publicului turc cu primul său roman, Sufiştii, publicat în 1997. Cel de-al doilea roman, Oglinzile oraşului, publicat în 1999 şi distins în 2000 cu premiul Uniunii Scriitorilor Turci, a impus-o definitiv în literatura turcă. Acestuia i-au urmat Privirea (2000) şi Palatul Păduchilor (2002). La Editura Polirom i-au apărut romanele Sfîntul nebuniilor incipiente (2009), Bastarda Istanbulului (2007, 2012), Cele patruzeci de legi ale iubirii (2011) şi Lapte negru (2012). Cărţile ei, traduse în numeroase limbi, se bucură de un succes considerabil, iar presa internaţională vede în autoarea turcă un rival promiţător al marelui scriitor Orhan Pamuk.

Când aveam şapte ani, locuiam într-o casă verde. Unul dintre vecinii noştri, un croitor priceput, îşi bătea adesea nevasta. Seara ascultam strigătele, ţipetele, înjurăturile. Dimineaţa ne vedeam de vieţile noastre ca de obicei. Întregul cartier se prefăcea că nu auzise şi nu văzuse nimic.

Acest roman este dedicat celor care văd şi celor care aud.

„De când se ştie, s-a simţit prinţul familiei, iar pe mama sa a considerat-o un fel de binefăcător şovăielnic şi protector neliniştit.“¹

J.M. Coetzee, Copilărie.
Scene de viaţă provincială

1. J.M. Coetzee, Copilărie. Scene de viaţă provincială, trad. de Irina Horea, Editura Humanitas, 2011, cap. 3, par. 2, p. 19.

Esma

Londra, 12 septembrie 1992

Mama a murit de două ori. Mi-am promis că nu-i voi lăsa povestea să fie dată uitării, dar n-am găsit niciodată răgazul sau voinţa să scriu despre ea. Adică, nu până de curând. Nu cred că voi deveni vreodată o scriitoare adevărată şi mă simt împăcată cu asta acum. Am ajuns la o vârstă la care sunt mai împăcată cu slăbiciunile şi eşecurile mele. Dar trebuia să spun povestea, fie şi unui singur om. Trebuia s-o trimit într-un colţ al universului unde să poată pluti liberă, departe de noi. I-o datoram mamei, libertatea asta. Şi trebuia s-o termin anul ăsta. Înainte să iasă el din închisoare.

În câteva ore, voi lua halvaua cu susan de pe plită, o voi lăsa la răcit pe marginea chiuvetei şi îmi voi săruta soţul, prefăcându-mă că nu-i observ privirea îngrijorată. Apoi voi ieşi din casă împreună cu gemenele mele – şapte ani, trei minute diferenţă – şi le voi duce cu maşina la o petrecere de aniversare. Se vor certa pe drum, însă măcar de data asta nu le voi dojeni. Se vor întreba dacă la petrecere o să fie un clovn sau, şi mai bine, un magician.

— Ca Harry Houdini, voi spune.

— Harry şi mai cum?

— Who-deeny, a zis, tâmpito!

— Cine-i ăsta, mamă?

Asta va durea. O durere ca o înţepătură de albină. Nu cine ştie ce la suprafaţă, însă o arsură care creşte înăuntru. Îmi voi da seama, ca de atâtea ori înainte, că nu ştiu nimic despre istoria familiei lor pentru că le-am povestit foarte puţine. Într-o zi, când vor fi pregătite. Când voi fi pregătită.

După ce le voi duce pe fete, voi pălăvrăgi o vreme cu celelalte mame care au venit acolo. Îi voi reaminti gazdei că una dintre fetele mele e alergică la nuci, dar, fiindcă e greu să le deosebeşti pe gemene, e mai bine să fie cu ochii pe amândouă şi să se asigure că nici una nu mănâncă nimic cu nuci, nici măcar tort. E puţin nedrept faţă de cealaltă fiică a mea, însă lucruri din astea se întâmplă uneori între surori, nedreptăţi, adică.

Apoi mă voi sui din nou în maşină, un Austin Montego roşu pe care soţul meu şi cu mine îl conducem cu rândul. Drumul de la Londra la Shrewsbury durează trei ore şi jumătate. Probabil voi fi nevoită să mă opresc ca să merg la toaletă chiar înainte de Birmingham. Voi lăsa radioul deschis – muzica mă va ajuta să alung fantomele.

M-am gândit de multe ori să-l omor. Am pus la cale planuri complicate ce implicau pistoale, otravă sau, şi mai bine, un briceag cu buton – un soi de justiţie poetică. M-am gândit şi să-l iert, pe deplin şi cu adevărat. Până la urmă, n-am făcut nici una, nici alta.

*

Când voi ajunge în Shrewsbury, voi lăsa maşina în faţa gării şi voi face drumul de cinci minute până la clădirea sinistră a închisorii. Mă voi plimba în sus şi-n jos pe stradă sau mă voi sprijini de zidul din faţa intrării principale, aşteptându-l să iasă. Nu ştiu cât va trebui să fac asta. Şi nu ştiu cum va reacţiona când va da cu ochii de mine. Nu l-am mai vizitat de mai bine de un an. Mă duceam să-l văd regulat, dar pe măsură ce se apropia ziua eliberării, am încetat pur şi simplu să mai merg acolo.

La un moment dat, uşa masivă se va deschide şi el va păşi afară. Se va uita lung la cerul mohorât, nedeprins să vadă această întindere vastă deasupra capului după paisprezece ani de închisoare. Mi-l închipui clipind în lumina zilei, ca o creatură a întunericului. Între timp, eu voi rămâne ţintuită-n loc, numărând până la zece sau până la o sută sau până la o mie. Nu ne vom îmbrăţişa. Nu ne vom strânge mâinile. Un semn din cap şi cel mai laconic salut, cu voci sugrumate. Îndată ce vom ajunge în gară, va sări în maşină. Voi fi surprinsă văzându-l atât de atletic. La urma urmei, e totuşi un bărbat tânăr.

Dacă va vrea să fumeze o ţigară, nu voi protesta, deşi urăsc mirosul şi nu-l las pe soţul meu să fumeze nici în casă, nici în maşină. Vom conduce prin zona rurală, trecând pe lângă pajişti liniştite şi câmpuri neîngrădite. Va întreba de fetele mele. Eu îi voi spune că sunt bine şi cresc repede. Va zâmbi, deşi n-are nici cea mai vagă idee ce înseamnă să fii părinte. Eu nu-l voi întreba nimic în schimb.

Voi avea la mine o casetă. Cele mai bune melodii ale formaţiei ABBA – toate cântecele pe care le fredona mama când gătea sau făcea curăţenie sau cosea. „Take a Chance on Me“, „Mamma Mia“, „Dancing Queen“, „The Name of the Game“… pentru că ea ne va veghea, sunt sigură. Mamele nu se duc în rai când mor. Capătă învoire specială de la Dumnezeu să mai rămână prin preajmă o vreme şi să-şi vegheze copiii, orice s-ar fi petrecut între ei în timpul scurtei lor vieţi de muritori.

În Londra, când vom ajunge în Barnsbury Square, voi căuta un loc de parcare, bombănind de una singură. Va începe să plouă – stropi mărunţi de cristal. În sfârşit, vom găsi un loc în care să strecor maşina, după o grămadă de manevre. Mă pot amăgi că sunt o bună şoferiţă până când vine vorba să parchez. Mă întreb dacă mă va lua în râs pentru că sunt ca toate femeile la volan. Altă dată ar fi făcut-o.

Vom merge împreună către casă, strada tăcută şi lucioasă întinzându-se înaintea noastră. O clipă, vom compara împrejurimile cu cele ale vechiului nostru cămin din Hackney, casa din Lavender Grove, mirându-ne cât de diferite par lucrurile astăzi şi cum a trecut timpul peste toate, chiar dacă noi n-am reuşit.

Intrând în casă, ne vom da jos pantofii şi ne vom pune papucii – unii negri, clasici, pentru el, o pereche de-a soţului meu, şi unii roşu închis cu pompoane pentru mine. Se va încrunta la vederea lor. Ca să-l liniştesc, îi voi spune că sunt un cadou de la fetele mele. Se va destinde, dându-şi seama dintr-odată că nu sunt ai ei. Asemănarea e cu totul întâmplătoare.

Mă va urmări din uşă cum fac ceai, pe care i-l voi servi fără lapte şi cu mult zahăr, dacă închisoarea nu i-a schimbat cumva obiceiurile. Apoi voi scoate halvaua cu susan. Vom sta împreună lângă fereastră, cu ceştile şi farfurioarele de porţelan în mâini, ca nişte străini ceremonioşi, şi vom privi ploaia căzând pe violetele din grădina din spate. Îmi va lăuda talentele de bucătăreasă, spunându-mi cât de mult i-a lipsit halvaua cu susan, însă va refuza politicos altă bucată. Îi voi spune că urmez întocmai reţeta mamei, dar niciodată nu iese aşa de bună ca a ei. Asta îl va amuţi. Ne vom ţintui cu privirea, tăcerea grea plutind în aer. Apoi el se va scuza, zicând că e obosit şi ar vrea să se odihnească, dacă nu mă deranjează. Îl voi conduce în camera lui şi voi închide uşa încet de tot.

Îl voi lăsa acolo. Într-o cameră din casa mea. Nici prea departe, nici prea aproape. Îl voi ţine închis între acei patru pereţi, între ură şi iubire, pe care nu mă pot împiedica să le simt, prizonier pentru totdeauna într-o cutie din sufletul meu.

E fratele meu.

El, un ucigaş.

Nume asemenea cuburilor de zahăr

Un sat de lângă Eufrat, 1945

Când s-a născut Pembe, Naze s-a simţit atât de tristă, încât a uitat de toate chinurile prin care trecuse în ultimele douăzeci şi şase de ore, cu sângele prelingându-i-se dintre picioare, şi-a încercat să se ridice şi să fugă. Cel puţin, asta a spus toată lumea – toată lumea care era în camera de naştere în ziua aia agitată.

Totuşi, oricât şi-ar fi dorit să scape de-acolo, Naze n-a putut pleca nicăieri. Spre uimirea femeilor din cameră şi a bărbatului ei, Berzo, care aştepta în curte, a fost ţintuită iar în pat de un nou val de contracţii. Trei minute mai târziu, s-a ivit căpşorul unui alt copil. Păros, cu pielea roşie, umed şi zbârcit. Altă fată, însă mai micuţă.

De data asta, Naze n-a mai încercat să fugă. A suspinat slab, şi-a îngropat capul în pernă şi s-a întors spre fereastra deschisă, de parcă s-ar fi străduit să desluşească şoapta sorţii, dulce ca laptele, în susurul vântului. Dacă asculta cu luare-aminte, se gândea, putea să audă un răspuns din ceruri. La urma urmei, trebuia să existe un motiv, o explicaţie necunoscută ei, însă – fără îndoială – limpede lui Allah, pentru care le mai dăruise două fete, când aveau deja şase, şi încă nici măcar un singur fiu.

Aşadar, Naze şi-a strâns buzele ca pe tivul unei ţesături, hotărâtă să nu scoată un cuvânt până când Allah nu-i explica, în amănunt şi convingător, motivul ascuns al faptelor sale. Chiar şi în somn ţinea buzele bine strânse. În următoarele patruzeci de zile şi patruzeci de nopţi, n-a rostit un cuvânt. Nici când gătea năut cu grăsime din coadă de oaie, nici când îşi îmbăia celelalte şase fete într-un cazan mare de cositor, nici măcar când făcea brânză cu usturoi sălbatic şi verdeţuri, nici când bărbatul ei a întrebat-o ce nume ar vrea să le dea copilelor. A rămas la fel de mută precum cimitirul de lângă dealuri, unde erau îngropaţi toţi strămoşii ei şi unde avea să se odihnească şi ea într-o zi.

Era un sat kurd, primitiv şi îndepărtat, fără şosele, curent electric, doctor sau şcoală. Rareori vreo veste din lumea de-afară îi străpungea învelişul de izolare. Dezastrele celui de-al Doilea Război Mondial, bomba atomică… sătenii nu auziseră nimic despre toate astea. Şi totuşi erau convinşi că se petrec lucruri stranii în univers, adică dincolo de malurile Eufratului. Lumea fiind cum era, n-avea rost să îşi dorească s-o descopere. Tot ce fusese şi tot ce avea să fie vreodată era deja aici şi acum. Oamenii erau sortiţi să rămână neclintiţi, precum copacii şi bolovanii. Asta dacă nu erai din întâmplare unul dintre următorii trei: un mistic rătăcitor care-şi pierduse trecutul, un smintit care-şi pierduse capul sau un majnun¹ care-şi pierduse iubita.

Lăsând la o parte dervişii, excentricii şi îndrăgostiţii, pentru restul oamenilor nimic nu era uimitor, totul era întocmai cum trebuia să fie. Dacă se petrecea ceva în vreun colţ, afla îndată toată lumea. Tainele erau un lux pe care numai bogătaşii şi-l puteau îngădui, iar în satul acela numit Mala Çar Bayan, „Casa celor patru vânturi“, nimeni nu era bogat.

Bătrânii satului erau trei bărbaţi mărunţei, singuratici şi trişti, care-şi petreceau cea mai mare parte din timp în singura ceainărie a locului, cugetând la tainele Înţelepciunii Dumnezeieşti şi la aiurelile politicienilor pe când îşi sorbeau ceaiul din pahare de sticlă la fel de subţire precum coaja de ou, la fel de fragilă precum viaţa. Când au auzit de jurământul tăcerii făcut de Naze, au hotărât să treacă s-o vadă.

— Am venit să te prevenim că eşti pe cale să săvârşeşti un sacrilegiu, a zis primul bărbat, care era atât de bătrân, încât cea mai uşoară adiere l-ar fi putut doborî la pământ.

— Cum te poţi aştepta ca Allah Atotputernicul să-ţi dezvăluie căile sale, când e ştiut că n-a vorbit decât cu profeţii? i-a atras atenţia al doilea bărbat, care abia dacă mai avea câţiva dinţi în gură. Şi printre ei sigur nu era nici o femeie, a adăugat.

Al treilea bărbat şi-a fluturat mâinile, la fel de ţepene şi noduroase ca rădăcinile copacilor.

— Allah vrea să te-audă vorbind. Altfel te-ar fi făcut peşte.

Naze i-a ascultat, ştergându-şi din când în când ochii cu capetele basmalei. O clipă s-a văzut în chip de peşte – un păstrăv mare şi maroniu în râu, cu aripioarele sclipind în soare, cu petele înconjurate de nimburi palide. Nici nu bănuia că, mai târziu, copiii şi nepoţii ei se vor simţi, în unele momente ale vieţii, ataşaţi de feluriţi peşti şi că afinitatea cu împărăţia de sub ape va rămâne în familie generaţii la rând.

— Vorbeşte! a spus primul bătrân. E împotriva firii femeieşti să tacă mâlc. Iar ce se pune împotriva firii se pune împotriva voii lui Allah.

Însă Naze tot n-a zis nimic.

După ce-au plecat preacinstiţii oaspeţi, s-a apropiat de leagănul în care dormeau gemenele. Lumina focului din vatră scălda încăperea într-un galben auriu, dând pielii copilelor o strălucire blândă, aproape îngerească. Inima i s-a înmuiat. S-a întors spre cele şase fiice ale ei, care se înşiruiseră alături, de la cea mai înaltă la cea mai scundă, şi a spus cu un glas deopotrivă aspru şi sec:

— Ştiu cum o să le cheme.

— Zi-ne şi nouă, mamă! au strigat fetele, bucuroase s-o audă vorbind iar.

Naze şi-a dres glasul şi a spus, cu o undă de înfrângere:

— Pe asta o s-o cheme Bext, iar pe cealaltă – Bese.

— Bext şi Bese, au repetat fetele în cor.

— Chiar aşa, copilele mele.

Zicând asta, a plescăit din buze, de parcă numele i-ar fi lăsat un gust puternic pe limbă, sărat şi acru. Bext şi Bese în kurdă, Kader şi Yeter în turcă, Soartă şi Destul în orice altă limbă. Ăsta era felul ei de a-i spune lui Allah că, deşi se simţea împăcată cu soarta, ca o bună musulmană, avusese destule fete şi, data viitoare când o să rămână grea, despre care ştia că va fi ultima, pentru că împlinise deja patruzeci şi unu de ani şi trecuse de-acum de prima tinereţe, trebuia să-i dăruiască un fiu, numai şi numai un fiu.

Chiar în seara aceea, când tatăl lor s-a întors acasă, fetele s-au grăbit să-i dea vestea cea bună:

— Tată! Tată! Mama vorbeşte.

Oricât de mulţumit ar fi fost să-şi audă nevasta vorbind iar, Berzo s-a întunecat la faţă când a aflat ce nume le dăduse copilelor abia născute. Clătinând din cap, a rămas tăcut preţ de câteva clipe apăsătoare.

— Soartă şi Destul, a murmurat în sfârşit, ca pentru sine. În fapt, nu le-ai dat nume copilelor. Ai făcut o plângere către ceruri.

Naze a plecat privirea spre picioare, cercetând un deget care i se iţea printr-o gaură din ciorapul de lână.

— Numele ce ascund duşmănie ar putea să-l supere pe Făcător, a urmat Berzo. De ce să atragem mânia Domnului asupra noastră? Mai bine să rămânem la nume obişnuite şi să fim în siguranţă.

Spunând acestea, a lăsat să se-nţeleagă că are în minte alte nume: Pembe şi Jamila – Trandafiria şi Frumuseţea. Nume asemenea cuburilor de zahăr ce ţi se topesc în ceai, dulci şi supuse, fără asperităţi.

Cu toate că hotărârea lui Berzo era definitivă, alegerile lui Naze n-au fost uşor de înlăturat. Au stăruit în amintirea tuturor, legate de arborele genealogic al familiei ca două zmee firave de hârtie încurcate între ramuri. Astfel, gemenele au ajuns să fie cunoscute sub amândouă numele: Pembe Kader şi Jamila Yeter – Soartă Trandafirie şi Destulă Frumuseţe. Cine-ar fi putut spune că, într-o zi, aceste nume aveau să apară în ziarele din toată lumea?

1. Nebun din dragoste (în arabă, în orig.).

Culori

Un sat de lângă Eufrat, 1953

Lui Pemble îi fuseseră dragi câinii încă din copilărie. Îi plăcea că erau în stare să vadă în sufletele oamenilor, chiar şi când dormeau adânc, prin pleoapele închise. Cei mai mulţi adulţi credeau că nu pricep prea multe, însă ea era convinsă că nu-i adevărat. Ei pricepeau totul. Dar se arătau îngăduitori.

Cel mai drag îi era un câine de turmă cu urechi clăpăuge, bot alungit şi blană miţoasă, cu pete negre, albe şi cafenii. Era o fiinţă blândă, căreia îi plăcea să alerge după fluturi sau să se joace prinzând beţe şi care mânca aproape orice. Îl strigau Kitmir, dar şi Quto sau Dodo. Numele i se schimba întruna.

Într-o zi, din senin, animalul a început să se poarte ciudat, de parcă ar fi fost posedat de un djinn răutăcios. Când Pembe a încercat să-l mângâie pe piept, s-a repezit la ea mârâind şi a muşcat-o de mână. Mai mult decât muşcătura ce-abia dacă îi zdrelise pielea, îngrijorătoare era schimbarea firii sale. De curând izbucnise o epidemie de turbare în ţinut şi cei trei bătrâni ai satului au stăruit ca Pembe să fie dusă la doctor, însă nu era nici unul pe o rază de 100 de kilometri.

Aşa că Pembe şi tatăl ei, Berzo, au luat întâi un microbuz şi apoi un autobuz până la oraşul cel mare, Urfa. Gândul de a-şi petrece ziua despărţită de sora ei geamănă, Jamila, i-a stârnit un fior îngheţat pe şira spinării, însă pe de altă parte era încântată să-l aibă pe tatăl ei numai pentru ea. Berzo era un bărbat solid, ciolănos, cu trăsături puternice şi mustaţă stufoasă, mâini de ţăran şi păr încărunţit pe la tâmple. Ochii căprui, afundaţi în orbite, îi erau blânzi şi, în afara clipelor de mânie, avea o fire liniştită – chiar dacă îl întrista adânc faptul că nu avea un fiu care să-i ducă numele mai departe. Deşi era un bărbat scump la vorbă şi chiar mai scump la zâmbet, se înţelegea mai bine cu copilele decât soţia lui. În schimb, cele opt fiice ale sale se întreceau să-i câştige dragostea, ca puii care se reped să ciugulească un pumn de grăunţe.

Călătoria la oraş a fost distractivă şi incitantă, pe când aşteptarea la spital nu era nici una, nici alta. În faţa uşii doctorului stăteau înşiruiţi douăzeci şi trei de pacienţi. Pembe cunoştea numărul lor exact pentru că, spre deosebire de alte fetiţe de opt ani din sat, ea şi Jamila mergeau la şcoală – o clădire şubredă, cu un singur cat, aflată la vreo patruzeci de minute de mers pe jos – şi ştia să numere. În mijlocul clasei era o sobă care mai mult scotea fum decât încălzea. Copiii mai mici stăteau de-o parte a ei, iar cei mai mari – de cealaltă. Fiindcă deschideau rareori ferestrele, aerul dinăuntru era stătut şi gros precum rumeguşul.

Înainte să meargă la şcoală, Pembe îşi închipuise cu naivitate că toţi oamenii din lume vorbeau kurda. Acum înţelegea că nu era deloc aşa. Unii oamenii nu ştiau boabă de kurdă. Învăţătorul lor, de pildă. Era un bărbat cu părul rar, tuns scurt şi privirea tristă, de parcă ar fi dus dorul vieţii pe care o lăsase în urmă, în Istanbul, şi ar fi detestat faptul că fusese trimis în acest loc rupt de lume. Se supăra când elevii nu înţelegeau ce spune sau făceau vreo glumă în kurdă pe seama lui. De curând, introdusese o serie de reguli noi: cine spunea un cuvânt în kurdă trebuia să stea într-un picior, lângă tablă, cu spatele la colegii de clasă. Cei mai mulţi elevi stăteau aşa câteva minute şi apoi erau iertaţi, cu condiţia să nu repete greşeala, însă din când în când câte unul era uitat acolo şi trebuia să rămână ore întregi în aceeaşi poziţie. Regula asta le stârnise gemenelor reacţii opuse. În vreme ce Jamila tăcea mâlc, refuzând să vorbească orice limbă, Pembe se străduia din greu să deprindă cât mai bine turca, hotărâtă să-şi însuşească limba învăţătorului şi astfel să-i câştige inima.

Între timp, mama lor, Naze, nu vedea ce rost avea să bată atâta drum ca să înveţe cuvinte şi numere care nu le erau de nici un folos, fiindcă tot urmau să se mărite curând. Dar soţul ei stăruia ca fiicele lui să primească o educaţie.

— În fiecare zi bat drumul până acolo şi-napoi. Li se tocesc încălţările, a bombănit Naze. Şi pentru ce?

— Ca să poată citi constituţia? i-a răspuns Berzo.

— Ce-i aia? a întrebat ea bănuitoare.

— Legea, femeie proastă! Cartea cărţilor! Există lucruri care sunt permise şi lucruri care sunt oprite, iar dacă nu ştii să le deosebeşti, dai de necaz.

Naze a plescăit din limbă, deloc convinsă.

— Şi cum o să le-ajute asta pe fetele mele să se mărite?

— Ce ştii tu? Dacă într-o zi soţii lor se poartă urât cu ele, nu trebuie să stea şi să înghită. Pot să-şi ia copiii şi să plece.

— Aha, şi unde să se ducă?

Berzo nu se gândise la asta.

— Pot să caute adăpost în casa tatălui lor, fireşte.

— Hmm, de asta bat atâta drum în fiecare zi şi îşi umplu mintea cu lucrurile alea? Ca să se poată întoarce în casa unde s-au născut?

— Du-te şi adu-mi un ceai, a repezit-o Berzo. Vorbeşti prea mult.

— Nici gând, a murmurat Naze îndreptându-se spre bucătărie. Nici o fată de-a mea n-o să-şi părăsească soţul. Dacă face aşa ceva, o zvânt în bătaie, chiar de-ar fi să ies din groapă. Stafia mea o să se-ntoarcă s-o bântuie!

Ameninţarea asta, oricât de goală şi pripită ar fi fost, avea să devină o profeţie. Chiar şi mult după moarte, Naze avea să se întoarcă să-şi bântuie fetele, pe unele mai abitir decât pe altele. La urma urmei, era o femeie încăpăţânată. Nu uita niciodată nimic. Şi – spre deosebire de câini – nici nu ierta niciodată nimic.

Acum, pe când aşteptau la spital, Pembe se zgâia cu ochii ei de copil la bărbaţii şi femeile care stăteau la coadă pe coridor. Unii fumau, alţii mâncau din lipiile pe care şi le aduseseră de-acasă, alţii îşi oblojeau rănile sau se văitau de durere. Peste toate plutea o duhoare grea – de sudoare, dezinfectant şi sirop de tuse.

Cercetând starea fiecărui pacient, fata simţea o admiraţie crescândă pentru doctorul pe care avea să-l întâlnească. Omul care putea găsi un leac pentru atâtea boli trebuie să fie o persoană nemaivăzută, a hotărât. Un proroc. Un mag. Un vrăjitor fără vârstă cu degete miraculoase. Până să le vină rândul, ardea deja de curiozitate şi l-a urmat nerăbdătoare pe taică-său în cabinetul doctorului.

Înăuntru totul era alb. Nu precum clăbucii ce se iscau la suprafaţa apei când îşi spălau hainele. Nu precum zăpada ce troienea afară în nopţile de iarnă sau zerul pe care-l amestecau cu usturoi sălbatic ca să facă brânză. Era o albeaţă cum nu mai văzuse niciodată – neînduplecată şi nefirească. O albeaţă atât de rece, că îi dădea fiori. Scaunele, pereţii, dalele pardoselii, masa de consultaţie, chiar şi cănile şi scalpelele erau acoperite de această culoare fără culoare. Lui Pembe nu-i trecuse niciodată prin minte că albul putea să fie atât de tulburător, de rece, de întunecat.

Ce-a uimit-o şi mai mult a fost că doctorul era femeie – una diferită de mama, mătuşile şi vecinele ei. Aşa cum încăperea era scăldată de-o lipsă a culorii, doctoriţa din faţa ei nu avea nici una dintre trăsăturile femeieşti cu care era deprinsă Pembe. Pe sub halatul lung purta o fustă gri, până la genunchi, ciorapi din cea mai moale şi mai fină lână şi ghete de piele. Avea o pereche de ochelari cu lentile atât de pătrate, încât îi dădeau înfăţişarea unei bufniţe ţâfnoase. Nu că fetiţa ar fi văzut vreodată o bufniţă ţâfnoasă, însă fără îndoială că aşa trebuia să arate. Cât de diferită era de femeile care munceau din zori până-n noapte pe câmp, făceau riduri de-atâta mijit ochii la soare şi turnau copii până când aveau destui băieţi. Femeia asta era obişnuită ca oamenii, chiar şi bărbaţii, să-i soarbă fiecare cuvânt de pe buze. Până şi Berzo şi-a scos căciula şi şi-a aplecat umerii în prezenţa ei.

Doctoriţa abia dacă le-a aruncat tatălui şi fiicei o privire duşmănoasă. De parcă simpla lor existenţă ar fi obosit-o, chiar ar fi întristat-o. Erau cu siguranţă ultimii oameni pe care-şi dorea să-i trateze la sfârşitul acestei zile istovitoare. N-a vorbit prea mult cu ei, lăsând-o pe asistentă să pună întrebările importante. Cum arăta câinele? Avea spume la gură? Se purta ciudat când vedea apă? Mai muşcase pe altcineva din sat? Fusese examinat după aceea? Asistenta vorbea foarte repede, de parcă pe undeva ticăia un ceas şi timpul era pe sfârşite. Pembe se bucura că maică-sa nu venise cu ei. Naze n-ar fi fost în stare să urmărească discuţia şi ar fi făcut numai presupuneri greşite, îmboldită de teamă.

În timp ce doctoriţa scria reţeta, asistenta i-a făcut copilei o injecţie în burtă, care i-a smuls hohote sfâşietoare de plâns. Încă se zguduia de plâns când au ieşit pe coridor, unde atenţia străinilor i-a sporit suferinţa. Atunci, tatăl ei, cu capul drept şi umerii înălţaţi – Berzo din nou –, i-a şoptit la ureche că, dacă înceta cu plânsul şi se purta ca o fetiţă cuminte, aşa cum era de obicei, avea s-o ducă la cinematograf.

Pembe a tăcut numaidecât, cu ochii sclipind de speranţă. Cuvântul „cinematograf“ îi suna ca dulciurile ambalate: nu ştia ce era înăuntru, dar era sigură că trebuie să fie ceva bun.

*

În oraş erau două teatre. Pe cel mai mare îl foloseau mai mult politicienii în trecere decât actorii şi muzicienii de prin partea locului. Înainte şi după alegeri, se adunau acolo grămezi de oameni şi se spuneau discursuri pătimaşe, promisiunile şi propaganda rotindu-se în aer ca un roi de albine zumzăitoare.

Cel de-al doilea era mai modest, însă la fel de popular. Rula şi filme felurite, mulţumită gusturilor proprietarului, care prefera aventurile tiradelor politice şi le plătea contrabandiştilor un comision gras ca să-i aducă filme noi, dar şi tutun, ceai sau alte bunuri de contrabandă. Astfel, locuitorii Urfei văzuseră câteva westernuri cu John Wayne, de pildă Omul din Alamo şi Iulius Cezar, însă şi Goana după aur şi alte filme în care juca omuleţul amuzant cu mustaţă neagră.

Astăzi rula un film turcesc alb-negru, pe care Pembe l-a urmărit de la început până la sfârşit cu gura uşor căscată. Eroina era o fată frumoasă şi săracă, îndrăgostită de un băiat foarte bogat, răsfăţat de toţi. Dar s-a schimbat. Asta era magia iubirii. Pe când toată lumea – începând cu părinţii băiatului – îi vorbea de rău pe tinerii îndrăgostiţi şi complota să-i despartă, ei se întâlneau în taină sub o salcie, pe malul unui râu. Acolo se ţineau de mână şi cântau cântece triste ca nişte suspine.

Lui Pembe i-a plăcut totul la cinematograf – foaierul bogat ornamentat, cortinele grele, cu falduri, întunericul adânc şi primitor. Abia aştepta să-i spună Jamilei despre această nouă minune. În autobuzul care-i ducea înapoi acasă, a cântat iar şi iar tema muzicală a filmului.

Numele ţi-e scris în soarta mea

Prin vene-mi curge doar iubirea ta

Altcuiva de-o să zâmbeşti vreodată

O să m-omor sau întristarea o să mă răpună-ndată.

Pembe îşi legăna coapsele şi flutura din mâini, iar ceilalţi călători băteau din palme şi chiuiau. Când a tăcut în sfârşit, mai mult de oboseală decât din bună-cuviinţă, Berzo a râs, făcând riduri în colţul ochilor.

— Fetiţa mea talentată, a spus cu un strop de mândrie în glas.

Pembe şi-a îngropat faţa la pieptul lui lat, trăgând în nări parfumul uleiului de lavandă cu care-şi pomădase mustaţa. Nu ştia încă, dar acesta avea să fie unul dintre cele mai fericite momente ale vieţii ei.

*

Când au ajuns acasă, au găsit-o pe Jamila într-o stare îngrozitoare – cu ochii umflaţi şi faţa tumefiată. Toată ziua aşteptase la fereastră, jucându-se neliniştită cu părul, muşcându-şi buza de jos. Apoi, din senin şi fără nici un motiv, izbucnise într-un plâns dezlănţuit. Oricât încercaseră mama şi surorile ei s-o potolească, nu se oprise din plâns.

— Ce oră era când s-a pus Jamila pe plâns? a întrebat Pembe.

Naze s-a gândit puţin.

— Cândva după-amiază, cred. De ce întrebi?

Pembe n-a răspuns. Aflase ce voia să ştie. Ea şi sora ei geamănă, deşi la kilometri depărtare, plânseseră amândouă în momentul injecţiei. Oamenii spun că gemenii sunt două trupuri cu un singur suflet. Dar ele erau mai mult de-atât. Erau un singur trup şi un singur suflet. Soartă şi Destul. Când una închidea ochii, cealaltă orbea. Dacă una era rănită, cealaltă sângera. Iar când una dintre ele avea coşmaruri, inima celeilalte bătea nebuneşte în piept.

Chiar în seara aceea, Pembe i-a arătat Jamilei paşii de dans pe care îi văzuse în film. Imitând-o pe rând pe eroină, s-au învârtit, s-au sărutat şi s-au îmbrăţişat ca o pereche îndrăgostită, chicotind.

— Ce-i hărmălaia asta?

Era Naze, cu glasul înăsprit de dispreţ. Alegea orez pe o tavă.

Ochii lui Pembe se căscară de indignare.

— Dansam doar.

— Dar de ce, mă rog? i-a tăiat-o Naze. Sau v-aţi hotărât cumva să vă faceţi curve?!

Pembe nu ştia ce-i aia „curvă“, dar n-a îndrăznit să întrebe. A simţit un val de revoltă străbătând-o din cap până-n picioare – de ce nu putea maică-sa să se bucure de cântece aşa cum făcuseră călătorii din autobuz? De ce erau oamenii cu totul străini mai îngăduitori decât cele mai apropiate rude? Se gândea încă la asta când a auzit-o pe Jamila făcând un pas înainte, ca pentru a-şi recunoaşte greşeala, şi murmurând:

— Iartă-ne, mamă, n-o să mai facem.

Pembe a fulgerat-o pe sora ei geamănă cu privirea, simţindu-se trădată.

— Pentru binele vostru spun ce spun. Dacă râdeţi prea mult azi, o să plângeţi mâine. Mai bine să vă simţiţi rău acum decât mai încolo.

— Nu pricep de ce nu putem să râdem şi azi, şi mâine, şi poimâine, a zis Pembe.

Era rândul Jamilei să-i arunce o privire mânioasă. Obrăznicia surorii ei n-o lua numai prin surprindere, ci o punea şi într-o situaţie jenantă. Şi-a ţinut respiraţia, temându-se de ce avea să urmeze: melesteul. Când vreuna dintre fete întrecea măsura, Naze le plesnea pe amândouă cu vergeaua din bucătărie. Niciodată peste faţă – căci frumuseţea este zestrea unei fete –, ci peste spinare şi peste fund. Fetelor li se părea ciudat că unealta pe care o detestau atât de amarnic făcea şi plăcintele pufoase care le plăceau atât de mult.

Totuşi, în seara aia, Naze n-a pedepsit pe nimeni. A strâmbat din nas, a clătinat din cap şi s-a uitat în altă parte. Când a vorbit iar, glasul îi era liniştit.

— Modestia e singura pavăză a femeii, a zis. Băgaţi-vă bine în cap: dacă o pierdeţi, n-o să mai faceţi nici cât un kuruş¹ chior. Lumea e crudă. N-o să aibă milă de voi.

Cu ochii minţii, Pembe s-a văzut aruncând o monedă în aer şi privind-o cum îi cade în palmă. Erau mereu două feţe şi numai două. Câştigi sau pierzi. Demnitate sau ocară şi prea puţină mângâiere pentru cei care călcau strâmb.

Totul e rânduit astfel pentru că femeile erau făcute din batist subţire, a urmat Naze, pe când bărbaţii erau tăiaţi din stofă groasă, întunecată. Aşa îi croise Dumnezeu: unul mai bun decât celălalt. Cât despre temeiul pentru care făcuse asta, nu aveau oamenii căderea să-l pună la îndoială. Ce conta era că pe negru nu se deosebeau petele, în timp ce pe alb se vedea şi cel mai mărunt fir de murdărie. După acelaşi semn, femeile mânjite aveau să fie numaidecât băgate de seamă şi despărţite de celelalte, aşa cum e aleasă pleava de bob. Aşadar, când o fecioară i se dăruia unui bărbat – chiar dacă era un bărbat pe care îl iubea –, putea să piardă totul, pe când el n-avea absolut nimic de pierdut.

Aşa se face că, în ţinutul unde se născuseră Soartă Trandafirie şi Destulă Frumuseţe, „onoare“ era mai mult decât un cuvânt. Era şi un nume. Puteai să-ţi botezi copilul „Onoare“, atâta timp cât era băiat. Bărbaţii aveau onoare. Bărbaţii în etate sau între două vârste, chiar şi băieţii de şcoală care încă miroseau a lapte de mamă. Femeile nu aveau onoare. În schimb, aveau ruşine. Şi, aşa cum ştia toată lumea, „Ruşine“ ar fi fost un nume jalnic.

Ascultând, Pembe şi-a amintit de albeaţa rigidă din cabinetul doctoriţei. Neplăcerea pe care o simţise atunci a revenit – numai că acum senzaţia era amplificată. S-a minunat de celelalte culori – albastru-saschiu, verde-fistic şi maro-alună – şi de celelalte stofe – catifea, gabardină, brocart. Exista o asemenea varietate în lume, cu siguranţă mai multă decât găseai pe o tavă cu orez ales.

Faptul că lucrurile pe care ura să le audă din gura lui Naze avea să i le rostească, cuvânt cu cuvânt, fiicei sale, Esma, mulţi ani mai târziu, în Anglia, avea să fie una dintre multele ironii din viaţa lui Pembe.

1. Subdiviziune monetară de mică valoare (n.a.).

Askander… Askander

Un sat de lângă Eufrat, 1962-1967

Pembe era o femeie cu idei absurde şi spaime neîntemeiate. Nu era o parte a firii sale care crescuse d e-a lungul anilor. Devenise superstiţioasă din senin, aproape peste noapte: în noaptea când se născuse Iskender.

Pembe avea şaptesprezece ani când devenise mamă şi era tânără, frumoasă, temătoare. Iat-o stând într-o cameră aproape cufundată în întuneric şi uitându-se ţintă la leagăn, de parcă n-ar fi putut încă să creadă că copilul acela, cu degetele lui rozalii şi fragile, pielea străvezie şi o pată sângerie pe nasul cât un bumb sfidase soarta şi supravieţuise, că de-acum înainte avea să fie copilul ei, numai al ei. Iată un fiu – fiul după care maică-sa tânjise şi pe care se rugase toată viaţa să-l primească.

Naze mai rămăsese însărcinată o dată după naşterea lui Soartă Trandafirie şi Frumuseţe Destulă. De data asta trebuia să fie un băiat – altă posibilitate nu exista. Allah îi datora asta – îi era dator, şi-a spus ea, chiar dacă ştia că huleşte cumplit. Era o înţelegere tainică între ea şi Creator. După atâtea fete, avea să se revanşeze faţă de ea. Era atât de încredinţată de asta, încât şi-a petrecut luni întregi împletind păturele, şoseţele şi vestuţe de un albastru mai întunecat decât nopţile cu furtună, toate pentru băieţelul ei perfect. N-a vrut să asculte de nimeni – nici măcar de moaşa care a văzut-o după ce i s-a rupt apa şi i-a spus, cu o voce la fel de liniştită ca adierea vântului, că bebeluşul nu era aşezat cum trebuie şi că mai bine se ducea să nască la oraş. Încă era timp. Dacă porneau spre spital în clipa aia, puteau ajunge acolo înainte să înceapă contracţiile.

„Prostii“, a răspuns Naze fulgerând-o pe moaşă cu o privire fioroasă.

Totul era bine. Totul era în mâinile Domnului. Avea patruzeci şi nouă de ani, iar acesta urma să fie copilul ei minune. Avea să nască acolo, în casa ei, în patul ei, aşa cum născuse fiecare copil, doar că de data asta urma să fie un băiat.

Era o naştere pelviană. Copilul era prea mare şi aşezat anapoda. Ceasurile au trecut. Nimeni nu le-a numărat, pentru că ar fi adus ghinion. Pe deasupra, numai Allah era stăpânul timpului, Ceasornicarul Celest. Un timp chinuitor de îndelungat pentru muritorii de rând era doar o clipită pentru el. Astfel, ceasul din perete a fost acoperit cu o bucată de catifea neagră, la fel şi toate oglinzile din casă, căci erau fiecare o poartă către necunoscut.

— Nu mai e în stare să împingă, a spus una dintre femeile din încăpere.

— Atunci trebuie s-o facem noi în locul ei, a răspuns moaşa hotărâtă, deşi ochii îi trădau spaima ascunsă.

A vârât mâna în pântecele lui Naze până a simţit copilul moale şi alunecos mişcându-i-se sub degete. Inima îi bătea slab, ca o lumânare sfârâitoare ce stătea să se stingă. A încercat să întoarcă, încetişor, dar fără şovăială, copilul în pântece. O dată. De două ori. A treia oară a fost mai neînduplecată, mânată de un soi de grabă nestăpânită. Copilul s-a răsucit în sensul acelor de ceasornic, însă nu de-ajuns. Capul îi apăsa cordonul ombilical, gâtuind periculos cantitatea de oxigen care trecea prin el.

Naze pierduse atâta sânge, încât pălea văzând cu ochii, albă la faţă ca neaua. Trebuia făcută o alegere. Moaşa ştia că avea să fie ori mama, ori copilul. Nu-i stătea în putere să-i salveze pe amândoi. Cugetul îi era tăcut ca o noapte fără lună şi la fel de întunecos. Dintr-odată s-a hotărât. Avea să aleagă femeia.

În clipa aceea, Naze, zăcând cu ochii strâns închişi, luptând cu moartea, sângerând ură, a ridicat capul şi a ţipat:

— Nu, târfo!

Era un ţipăt atât de ascuţit şi puternic, că nu părea să fi ieşit dintr-o făptură omenească. Femeia de pe pat se preschimbase într-o fiară hămesită şi sălbatică, gata să sară la oricine i-ar fi stat în cale. Alerga printr-o pădure deasă, unde soarele arunca sclipiri aurite şi arămii pe frunze – liberă cum nu mai fusese vreodată. Cei aflaţi destul de aproape ca s-o audă îşi închipuiau că-şi pierduse minţile. Numai nebunii ţipă aşa.

— Taie-mă, căţea ce eşti! Scoate-l din mine, i-a poruncit Naze şi apoi a râs, de parcă ar fi trecut deja pragul dincolo de care totul era o glumă. E băiat, nu vezi? Mi se naşte un fiu! Târfă nemernică şi pizmaşă. Adu o foarfecă! În clipa asta! Taie-mi pântecele şi scoate-mi fiul la lumină!

Roiuri de musculiţe bâzâiau în încăpere precum vulturii ce se rotesc deasupra prăzii. Era prea mult sânge peste tot. Prea multă furie şi ranchiună mânjeau covoarele, cearşafurile, pereţii. Aerul dinăuntru devenise greu, încremenit. Muştele… măcar de-ar putea alunga muştele.

Naze n-a scăpat cu viaţă. Nici copilul n-a mai trăit mult – pruncul despre care se înşelase tot timpul crezând că-i băiat. Cea de-a noua odraslă a ei, copilul care a ucis-o şi apoi s-a stins pe tăcute în pătuţul lui, era tot o fată.

Aşadar, în acea zi de noiembrie din 1962, pe când zăcea trează în patul de la maternitate după miezul nopţii, tocmai gândul că Dumnezeu putea fi atât de capricios o frământa pe Pembe. Iat-o pe ea, la numai şaptesprezece ani, hrănindu-şi deja fiul. Nu putea să nu-şi închipuie că de undeva din ceruri, scăldată într-o lumină apoasă, maică-sa o privea plină de invidie. Opt naşteri, cinci pierderi de sarcină, un copil mort şi nici un băiat… Şi iată că îi dăruieşti deja un fiu sănătos fiicei mele nesăbuite. De ce, Doamne? De ce?

Glasul lui Naze a răsunat în urechile lui Pembe până când a devenit un ghem de furie care i s-a rostogolit în piept şi i s-a cuibărit în pântece. Oricât s-ar fi străduit să-şi izgonească temerile, nu făcea decât să dea naştere altora noi. I se învârteau necontenit în minte, ca un titirez, şi dintr-odată n-a mai avut unde să se ascundă de deochiul iscat de privirea mamei moarte. Odată ce-a început să dea atenţie privirii sale, o zărea pretutindeni. În seminţele şi nucile-de-caju pe care le zdrobea într-o piuă de piatră, le prefăcea într-o pastă şi le mânca pentru a-şi îngrăşa laptele. În apa de ploaie ce şiroia pe geamuri, în uleiul de migdale cu care îşi ungea părul după baie şi în supa groasă de iaurt ce bolborosea pe plită.

Dumnezeule Milostiv, te rog, fă-o pe mama să închidă ochii acolo în groapă, şi pe fiul meu să crească puternic şi sănătos, se ruga Pembe legănându-se înainte şi-napoi, de parcă ar fi trebuit să se adoarmă pe ea, nu pe copil.

*

În noaptea când s-a născut Iskender, Pembe a avut un coşmar – ca de multe ori în timpul sarcinii. Însă acesta a părut atât de real, încât o parte din ea nu avea să-şi mai revină niciodată, nu avea să se mai întoarcă niciodată din tărâmul fluid al viselor.

S-a văzut stând culcată pe un covor ornamental, cu ochii deschişi, cu pântecele umflat. Pe cerul de deasupra alunecau câţiva nori. Era foarte cald, mult prea cald. Apoi şi-a dat seama că covorul era întins pe apă, un râu zgomotos învolburându-se sub greutatea ei. Cum de nu mă scufund? s-a întrebat. În loc de răspuns, cerul s-a deschis şi din înalt a coborât o pereche de mâini. Erau mâinile Domnului? Sau mâinile mamei sale moarte? N-ar fi putut spune. I-au despicat pântecele. Nu simţea nici o durere. Doar groaza de-a fi conştientă de ce se petrecea. Apoi mâinile au scos copilul. Era un băieţel dolofan, cu ochii de culoarea pietricelelor negre. Înainte chiar ca Pembe să-l poată atinge, ori să-l dezmiardă, mâinile au lăsat copilul să cadă în apă. A pornit-o la vale pe un buştean plutitor, ca profetul Moise în coşul lui.

Pembe n-a împărtăşit coşmarul decât unei singure persoane, cu ochii sticlind şi arzând pe măsură ce se destăinuia, de parcă ar fi avut febră. Jamila a ascultat-o şi, fie pentru că o credea cu adevărat, fie pentru că voia să-şi elibereze sora de teroarea stafiei lui Naze, a născocit o explicaţie.

— Probabil ai fost blestemată de un djinn.

— Un djinn, a repetat Pembe.

— Da, draga mea. Djinnilor le place să tragă un pui de somn pe scaune şi canapele, nu ştii? Djinnii maturi o şterg în grabă când zăresc apropiindu-se vreun om, însă copiii lor nu sunt aşa de iuţi. Iar femeile gravide sunt grele, stângace. Probabil că te-ai aşezat pe vreun prunc de djinn şi l-ai strivit.

— O, Doamne!

Jamila a strâmbat din nas de parcă ar fi simţit un miros greu.

— Probabil că mama a venit să se răzbune şi a aruncat un blestem asupra ta.

— Ce-o să mă fac?

— Nu-ţi face griji. Se găseşte întotdeauna o cale să împaci un djinn, oricât de mâniat ar fi, a spus Jamila cu glas stăpânit.

Aşadar, pe când Pembe îşi alăpta copilul, Jamila a pus-o să zvârle pâine uscată unei haite de câini vagabonzi şi să se îndepărteze repede, fără să se uite înapoi; să arunce un pic de sare peste umărul stâng şi un pic de zahăr peste umărul drept; să meargă prin câmpuri arate de curând şi pe sub pânze de păianjen; să toarne apă de trandafiri sfinţită în fiecare crăpătură din casă şi să poarte un talisman la gât vreme de patruzeci de zile. Spera ca astfel s-o vindece pe Pembe de frica de mama lor moartă. Dar n-a făcut altceva decât să deschidă uşa superstiţiilor – o uşă despre care Pembe ştiuse întotdeauna că există, dar dincolo de care nu îndrăznise niciodată să păşească.

Între timp Iskender creştea. Cu pielea de culoarea nisipului cald, părul negru şi ondulat strălucind ca praful de stele, ochii plini de neastâmpăr şi semnul din naştere dispărut de mult, el surâdea întruna, cucerind inimile. Cu cât fiul ei se făcea mai chipeş, cu atât se temea Pembe mai tare de lucruri asupra cărora nu avea nici un control – cutremure, alunecări de teren, inundaţii, incendii, boli molipsitoare, mânia stafiei lui Naze, răzbunarea unei mame-djinn. Lumea fusese întotdeauna un loc nesigur, dar dintr-odată pericolul părea prea real, prea aproape.

Pembe îşi făcea atâtea griji, încât a refuzat să-i dea un nume fiului ei. Era o cale de a-l apăra de Azrael, Îngerul Morţii. Dacă copilul nu are nici o legătură de rudenie, îşi spunea ea, Azrael nu-l poate găsi, chiar să vrea. Aşadar, băiatul şi-a petrecut primul an pe pământ fără nume, ca o scrisoare fără adresă. La fel şi pe-al doilea, al treilea şi-al patrulea. Când trebuiau să-l strige, spuneau: „Fiule!“ sau „Hei, băiete!“.

De ce soţul ei, Adem, nu se împotrivea acestei nerozii? De ce nu punea piciorul în prag şi nu-i dădea un nume moştenitorului său, ca oricare alt bărbat? Ceva îl reţinea, ceva mai puternic decât firea lui iute şi mândria de bărbat, o taină pe care n-o ştiau decât ei doi şi care o întărea pe Pembe şi îl slăbea pe Adem, izgonindu-l departe de casă, către o lume clandestină din Istanbul, unde putea să joace jocuri de noroc şi să fie rege, chiar dacă pentru o singură noapte.

Abia când băiatul a împlinit cinci ani, Adem a luat frâiele în mâinile sale şi-a anunţat că nu puteau s-o ţină aşa la nesfârşit. Fiul lui urma să meargă în curând la şcoală şi, dacă nu primea un nume până atunci, ceilalţi copii aveau grijă să-i dea unul cât mai ridicol cu putinţă. Pembe s-a învoit, călcându-şi pe inimă, dar numai cu o singură condiţie. Avea să ducă copilul în satul ei natal, ca să primească binecuvântările surorii sale gemene şi ale familiei. Ajungând acolo, se va sfătui cu cei trei bătrâni ai satului, care erau acum bătrâni precum străvechiul munte Ararat, însă împărţeau încă sfaturi înţelepte.

*

— A fost un lucru cuminte să vii la noi, a spus primul bătrân al satului, care era acum atât de firav încât, dacă se trântea vreo uşă prin apropiere, curentul stârnit îl zdruncina până în rărunchi.

— A fost bine şi că n-ai stăruit să-i dai tu însăţi un nume copilului, cum fac unele mame în ziua de azi, a observat al doilea bătrân, care mai avea doar un singur dinte în gură – o mică perlă ce sclipea ca întâiul dinte al unui ţânc.

Apoi a vorbit al treilea bătrân, însă glasul îi era atât de stins şi vorbele atât de bolborosite, că nimeni n-a înţeles ce-a spus.

După ce-au mai discutat puţin, bătrânii au luat o hotărâre: copilul avea să fie botezat de un străin – cineva care nu ştia nimic despre familie şi, prin urmare, nici despre stafia lui Naze.

Oarecum încrezătoare, Pembe a îngăduit planul. La câţiva kilometri depărtare era un râu care aproape seca vara şi curgea vijelios în primăvară. Ţăranii treceau apa într-o barcă improvizată, prinsă cu un cablu de sârmă întins între cele două maluri. Traversarea era nesigură şi în fiecare an câţiva oameni cădeau în râu. S-a hotărât ca Pembe să aştepte în locul unde trăgea barca la mal şi să-l roage pe primul om întâlnit să-i boteze fiul. Bătrânii satului aveau să stea ascunşi în tufişuri între timp şi să intervină numai dacă era nevoie.

Aşadar, Pembe şi fiul ei au aşteptat. Ea era gătită cu o rochie roşu aprins care îi ajungea până mai jos de glezne şi un şal negru din dantelă. El purta singurul lui costum şi arăta ca un bărbat în miniatură. Timpul trecea încet şi copilul s-a plictisit. Pembe îi spunea poveşti ca să-l amuze. Una dintre ele avea să-i rămână întipărită în minte pentru totdeauna.

— În copilărie, Nastratin Hogea era mărul din ochiul mamei sale.

— Avea mere în ochi? a întrebat el.

— E o expresie, sultanul meu, şi înseamnă că mama lui îl iubea foarte mult. Trăiau amândoi într-o casă drăguţă de la marginea oraşului.

— Tatăl lui unde era?

— Plecase la război. Acum ascultă. Într-o zi, mama lui a trebuit să meargă la bazar şi i-a spus: „Stai acasă şi păzeşte uşa. Dacă vezi că încearcă să intre vreun hoţ, pune-te pe ţipat din toate puterile. Asta o să-l sperie. Mă întorc înainte de amiază“. Nastratin a făcut întocmai, neluându-şi ochii de la uşă nici o clipă.

— Nu trebuia să facă pipi?

— Avea o oliţă cu el.

— Nu-i era foame?

— Mama lui îi lăsase de mâncare.

— Plăcinte?

— Şi halva de susan, a răspuns Pembe cunoscându-şi bine fiul. După vreun ceas, s-a auzit un ciocănit în uşă. Era unchiul lui Nastratin, care venise să vadă cum o mai duc. L-a întrebat pe băiat unde era mama lui, după care i-a zis: „Păi, fugi şi-i spune mamă-tii să se întoarcă repejor să pregătească prânzul. Familia mea o să vină în vizită“.

— Dar păzeşte uşa!

— Exact. Nastratin era încurcat. Mamă-sa îl sfătuise să facă un lucru, iar unchiu-său – altul. Nu voia să se arate neascultător faţă de nici unul dintre ei. Aşa că a scos uşa din ţâţâni, a pus-o în spinare şi a plecat după mamă-sa.

Băiatul a chicotit, însă a redevenit repede serios.

— Eu n-aş face aşa ceva. Aş asculta-o întotdeauna pe mama, nu pe unchiul meu.

Nici n-a apucat bine să termine, că au auzit un zgomot. Cineva trecuse râul şi se apropia de ei. Spre uimirea lui Pembe şi a bătrânilor satului, s-a dovedit a fi o femeie în vârstă. Avea un nas grozav de coroiat, obrajii supţi sub pomeţii zbârciţi şi nişte dinţi încălecaţi. Ochii mici, ca două mărgele, se mişcau întruna, refuzând să se oprească asupra vreunui lucru.

Pembe i-a spus că fiul ei avea neapărată nevoie de un nume şi a întrebat-o dacă ar binevoi s-o ajute, fără să mai dea amănunte despre stafia lui Naze sau despre bătrânii satului ascunşi în tufişuri. Femeia n-a părut deloc surprinsă. Sprijinindu-se în toiag, a cântărit ceva în sinea ei, liniştită şi înţelegătoare, de parcă o rugăminte ca asta era cel mai obişnuit lucru din lume.

— Mamă, cine-i asta? a întrebat copilul.

— Şşşt, leul meu, doamna asta drăguţă o să-ţi dea un nume.

— Dar e urâtă.

Prefăcându-se a nu fi auzit, femeia s-a apropiat un pas şi l-a cercetat pe băiat.

— Carevasăzică nu ţi-ai găsit încă un nume, să-nţeleg.

Copilul a ridicat sprâncenele subţiri, refuzând să răspundă.

— Bine, hmm, mi-e sete, a spus bătrâna arătând cu degetul către locul unde cursul râului forma un golfuleţ. Te duci să-mi aduci o cană cu apă?

— Nu am cană.

— Atunci adu-mi în căuşul palmei, a stăruit bătrâna.

Băiatul s-a uitat la femeie încruntându-se, apoi la maică-sa şi din nou la străină.

— Nu, a spus cu o voce şi mai tăioasă. De ce nu te duci să-ţi iei singură apă? Nu sunt servitorul tău.

Bătrâna şi-a înclinat capul într-o parte, de parcă vorbele lui ar fi fost o lovitură de care trebuia să se ferească.

— Nu-i place să servească pe nimeni, aşa-i? Vrea doar să fie servit.

Pembe era deja convinsă că nu aleseseră omul potrivit. Ca să domolească lucrurile, a spus pe tonul cel mai împăciuitor cu putinţă:

— Mă duc eu să-ţi aduc apă.

Dar femeia n-a băut apa pe care i-a adus-o Pembe în căuşul palmelor, ci i-a citit într-însa.

— Fiica mea, copilul ăsta o să rămână multă vreme un băieţaş şi o să crească abia după jumătatea vieţii. O să se maturizeze foarte târziu.

Pembe a scos un icnet. Avea senzaţia clară că femeia urma să-i spună un secret, ceva ce nu trebuia dezvăluit.

— Unii copii sunt ca Eufratul, năvalnici şi gălăgioşi. Părinţii nu pot ţine pasul cu ei. Mi-e teamă că fiul tău o să-ţi sfâşie inima.

Vorbele au căzut între ele ca o piatră ivită de nicăieri.

— Dar nu asta te-am rugat, a spus Pembe cam încordată. Te-ai gândit la un nume pentru el?

— Da, m-am gândit. I s-ar potrivi două nume, însă depinde la ce te aştepţi. Unul e Saalim. Odată, cândva a trăit un sultan cu numele ăsta. Era poet, başca un muzician iscusit. Fie ca şi fiul tău să înveţe să preţuiască frumuseţea dacă va primi numele ăsta.

— Şi celălalt?

Pembe şi-a ţinut respiraţia, plină de speranţă. Până şi băiatul părea interesat acum de discuţie.

— Celălalt e numele unui mare comandant, care a mers totdeauna în fruntea oştenilor lui, a luptat ca un tigru, a câştigat toate bătăliile, şi-a nimicit duşmanii, a cucerit ţinut după ţinut, a unit Estul cu Vestul, răsăritul cu apusul şi tot nu i-a ajuns. Fie ca şi fiul tău să fie neînfrânt şi hotărât şi să conducă alţi oameni dacă va primi numele ăsta.

— Ăsta pare mai bun, a zis Pembe luminându-se la faţă.

— Păi, atunci, eu mi-am făcut treaba.

Zicând asta, bătrâna şi-a apucat toiagul şi a început să se îndepărteze pe drum, cu paşi uimitor de sprinteni. Lui Pembe i-au trebuit câteva clipe ca să-şi adune gândurile înainte să fugă după ea.

— Dar care e?

— Care e ce?

Femeia s-a întors şi a scrutat-o de parcă ar fi uitat cu totul cine era.

— Numele! Nu mi-ai spus care e.

— O, e Askander.

— Askander… Askander…, a repetat Pembe încântată.

Când s-au întors în Istanbul, băiatul a fost trecut în registrul de stare civilă. Deşi abia câţiva ani mai târziu şi cu o mită considerabilă existenţa lui a fost recunoscută legal. Numele scris în carnetul lui când a început şcoala era Iskender Toprak.

— Un nume demn de un conducător, a spus Pembe, căci până atunci aflase cine a fost Alexandru cel Mare.

Aşa se face că întâiul ei născut, mărul din ochiul ei, a ajuns să fie numit Askander în kurdă şi Iskender în turcă. După ce familia a emigrat în Londra, pentru colegii de şcoală şi profesori, era Alex – şi sub acest nume avea să fie cunoscut la Închisoarea Shrewsbury, de paznici şi deţinuţi deopotrivă.