Jess Walter, Beautiful Ruins

Copyright © 2012 by Jess Walter

Published by arrangement with HarperCollins Publishers, Inc

All rights reserved

© 2014 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5062-0

ISBN PDF: 978-973-46-5063-7

ISBN print: 978-973-46-4206-9

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă: © StevanZZ/Shutterstock.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

JESS WALTER (n. 1965) este unul dintre autorii prestigioşi ai noii generaţii de prozatori americani. Născut în Spokane, statul Washington, Walter a studiat la Eastern Washington University şi a făcut carieră în jurnalism, scriind articole, eseuri şi cronici pentru The New York Times, The Washington Post şi The Boston Globe. Ca scriitor, a publicat pînă în prezent şase romane şi un volum de povestiri, care au obţinut mai multe premii naţionale, l-au propulsat în atenţia criticilor literari şi au cucerit un public larg. Jess Walter a debutat în 2001 cu romanul Over Tumbled Graves, urmat de The Land of the Blind (2003), Citizen Vince (2005), The Zero (2006), The Financial Lives of the Poets (2009) şi Beautiful Ruins (2012). În 2013 a publicat volumul de proză scurtă intitulat We Live in Water, în care sînt incluse texte apărute în antologii şi reviste cu circulaţie naţională precum Harper’s, Esquire, Playboy, ESPN The Magazine etc. În 2005 prozatorul a primit Premiul Edgar Allan Poe pentru cel mai bun roman al anului cu Citizen Vince, iar în 2006 s-a numărat printre finaliştii National Book Award cu The Zero. Cel mai recent roman al său, Beautiful Ruins (Frumoasele ruine), a ajuns pe prima poziţie în topul The New York Times şi a fost cotat drept una dintre cele mai bune cărţi ale anului în Esquire, The Washington Post, The New York Times şi la National Public Radio. Cărţile lui Jess Walter sînt traduse în peste treizeci de limbi, cu un succes similar cu cel avut pe plan naţional. În prezent autorul trăieşte în Spokane, în locurile sale natale.

Pentru Anne, Brooklyn, Ava şi Alec

Romanii şi-au construit cele mai mari capodopere arhitecturale ca să se lupte fiarele sălbatice în ele.

(Voltaire, Corespondenţă)

CLEOPATRA: Nu voi lăsa iubirea să-mi fie stăpîn.

MARC ANTONIU: Atunci nu vei avea parte de iubire.

(Fragment din filmul-dezastru
Cleopatra, 1963)

Cele patru interviuri nemaipomenite ale lui [Dick] Cavett cu Richard Burton au fost făcute în 1980… La cincizeci şi patru de ani, devenit deja o frumoasă ruină, Burton a fost hipnotizant.

(„Povestea vorbei“ de Louis Menand,
The New Yorker, 22 noiembrie 2010)

1

Actriţa pe moarte

Aprilie 1962

Porto Vergogna, Italia

Actriţa pe moarte a ajuns în satul lui în singurul fel în care se putea veni direct: într-o barcă cu motor ce a intrat în golfuleţ, a trecut legănîndu-se pe lîngă cheiul stîncos şi s-a izbit de capătul debarcaderului. Femeia a ezitat o clipă la pupa ambarcaţiunii, apoi a întins o mînă subţire, cu care a apucat balustrada de mahon. Cu cealaltă şi-a îndesat pe cap pălăria cu boruri largi. De jur împrejurul ei, pe valurile sclipitoare se spărgeau cioburi de lumină.

La douăzeci de metri distanţă, Pasquale Tursi a urmărit sosirea femeii ca într-un vis. Sau, după cum avea să gîndească mai tîrziu, ca în opusul unui vis: o răbufnire de claritate după o viaţă de somnolenţă. Pasquale s-a îndreptat de spate şi s-a oprit din ce făcea, din ce făcuse toată primăvara aceea, adică din construirea unei plaje mai la vale de goala pensione a familiei. Cufundat pînă la piept în apa rece a Mării Ligurice, el azvîrlea pietre de mărimea unei pisici în încercarea de a întări digul şi de a împiedica valurile să-i ducă în larg micul morman de nisip pentru construcţii. „Plaja“ lui Pasquale avea o lăţime de numai două bărci pescărești, iar terenul de dedesubtul acestui strat subţire de nisip era rocă stratificată, dar nu exista întindere mai plată în tot satul, o umbră de aşezare denumită ironic – sau, poate, cu speranţă – Porto, în ciuda faptului că singurele bărci ce veneau şi plecau în mod regulat aparţineau celor cîtorva pescari de sardine şi anşoa din sat. Restul numelui, Vergogna, însemna ruşine şi era o mărturie a începuturilor aşezării, întemeiată în secolul al şaptesprezecelea ca loc unde marinarii şi pescarii să-şi găsească femei de o anumită… flexibilitate morală şi comercială.

În ziua cînd a zărit-o prima dată pe frumoasa americancă, Pasquale era cufundat pînă la piept în apă şi în vise, imaginîndu-şi micul şi pipernicitul Porto Vergogna drept o staţiune în plină înflorire şi pe el însuşi drept un om de afaceri rafinat al anilor şaizeci, un individ cu posibilităţi infinite în zorii unei modernităţi glorioase. Vedea peste tot semnele il boom-ului – valul de bunăstare şi educaţie care transforma Italia. De ce nu şi aici? Se întorsese de curînd acasă după patru ani petrecuţi în tumultuoasa Florenţă şi revenise în sătucul înapoiat al tinereţii lui imaginîndu-şi că aduce cu el veşti esenţiale despre lumea cea mare – o eră luminoasă, plină de macchine strălucitoare, de televizoare şi telefoane, de martini-uri duble şi femei în pantaloni mulaţi, de genul de atmosferă care pînă atunci păruse să existe numai în filme.

Porto Vergogna era un mănunchi îngrămădit de vreo duzină de case vechi, văruite, o capelă părăsită şi unicul punct de interes comercial al aşezării – hotelul şi cafeneaua minuscule aflate în proprietatea familiei lui Pasquale –, toate înghesuite ca o turmă de capre adormite într-o cută a stîncilor abrupte. În spatele satului bolovanii se înălţau cale de două sute de metri, pînă la un versant de munţi negri, striaţi. Dedesubtul lui marea se întindea într-un golfuleţ pietros, arcuit ca un crevete, de unde pescarii plecau şi unde se întorceau în fiecare zi. Cum era izolat de stînci în spate şi de mare în faţă, în sat nu se putuse ajunge niciodată cu căruţa sau cu maşina, aşa că străzile, în măsura în care existau, constau în cîteva poteci înguste printre case – drumeaguri pavate cu cărămidă, alei în pantă şi trepte atît de înguste, încît, dacă nu stăteai în piazza San Pietro, piaţeta cătunului, în orice altă parte a satului puteai întinde braţele în lateral şi atingeai ziduri pe ambele părţi.

În această privinţă îndepărtatul Porto Vergogna nu era foarte diferit de orăşelele neobişnuite de pe stîncile din Cinque Terre, dinspre nord, exceptînd faptul că era mai mic, mai izolat şi nu atît de pitoresc. De fapt proprietarii de hoteluri şi restaurante de la nord aveau o poreclă pentru sătucul ţintuit în cuta stîncii abrupte: culo di baldracca – crăpătura curvei. Dar, în ciuda dispreţului vecinilor săi, Pasquale, la fel ca tatăl său, ajunsese la convingerea că într-o bună zi Porto Vergogna ar putea înflori la fel ca restul regiunii Levante, litoralul de la sud de Genova, care includea Cinque Terre, sau chiar ca oraşele turistice mai mari din regiunea Ponente – Portofino şi rafinata Rivieră italiană. Puţinii turişti străini care ajungeau cu barca sau pe jos în Porto Vergogna erau de obicei francezi sau elveţieni rătăciţi, dar Pasquale spera că anii şaizeci vor aduce un puhoi de americani, în frunte cu John Kennedy, preşedintele bravissimo al Statelor Unite, şi soţia sa, Jacqueline. Însă dacă satul său avea vreo şansă să devină acea destinazione turistica primaria la care visa el, Pasquale ştia că trebuia să atragă astfel de turişti, iar pentru asta era nevoie în primul rînd de o plajă.

Şi cum stătea Pasquale pe jumătate în apă, cu o piatră mare sub bărbie, barca de mahon roşiatic a intrat săltat în golfuleţul lui. Vechiul său prieten Orenzio pilota ambarcaţiunea pentru Gualfredo, înstăritul viticultor şi proprietar de hotel care controla turismul de la sud de Genova, dar a cărui şalupă sport şic, lungă de zece metri, nu ajungea decît rareori în Porto Vergogna. Pasquale urmări cum barca îşi încetineşte tangajul şi nu-i trecu nimic altceva prin cap decît să strige: „Orenzio!“ Salutul îl nedumeri pe acesta: erau prieteni de la doisprezece ani, dar nici el, nici Pasquale nu erau genul care strigă. Mai degrabă stilul lor era să se salute în tăcere, printr-o buză ridicată, printr-o sprînceană arcuită. Orenzio răspunse dînd sumbru din cap. Era întotdeauna serios cînd avea turişti în barcă, mai ales turişti americani.

— Sînt oameni serioşi, americanii, îi explicase odată Orenzio lui Pasquale. Mai bănuitori chiar şi decît nemţii. Dacă zîmbeşti prea mult, americanii îşi închipuie că-i furi.

Azi Orenzio arăta şi mai mohorît ca de obicei. Aruncă o privire spre femeia așezată în partea din spate a bărcii, care avea o haină cafenie, lungă, strînsă în jurul taliei subţiri, o pălărie cu boruri largi, ce îi acoperea fața aproape în întregime.

Apoi femeia îi spuse ceva încet lui Orenzio, iar apa purtă cuvintele pînă la Pasquale. Păsărească, se gîndi el în primul moment, pînă ce-şi dădu seama că era engleză – mai exact, engleză americană:

— Scuză-mă, ce face bărbatul acela?

Pasquale ştia că prietenul său nu avea încredere în engleza lui săracă şi avea tendinţa de a răspunde cît se putea de succint întrebărilor care i se puneau în limba aceea oribilă. Orenzio se uită înspre Pasquale, ce ținea în braţe pietroiul pentru dig, şi încercă echivalentul englezesc pentru spiaggia –„beach“ –, rostind cu o undă de nerăbdare: „Bitch“¹. Femeia îşi ciuli urechile, ca şi cînd n-ar fi auzit bine. Pasquale încercă să îl ajute, murmurînd că această „căţea“ era pentru turişti, „per i turisti“. Dar frumoasa americancă nu păru să audă.

De la tatăl său moştenise Pasquale fantezia asta cu turismul. Carlo Tursi îşi petrecuse ultimii zece ani din viaţă încercînd să convingă cele cinci sate mai mari din Cinque Terre să accepte Porto Vergogna ca a şasea aşezare din şirag. („Sei terre, cele şase tărîmuri“, obişnuia el să spună, „ar fi mult mai frumos. Cinque Terre e aşa de greu de pronunţat pentru turişti!“) Dar minusculul Porto Vergogna nu avea farmecul şi greutatea politică a celor cinci vecini mai mari. Aşa că, în timp ce acele cinci sate erau conectate prin linii telefonice şi, în cele din urmă, şi printr-un tunel de cale ferată şi se ghiftuiau de la turiştii sezonieri şi de la banii lor, cel de-al şaselea se atrofia, ca un deget în plus. Cealaltă ambiţie deşartă a lui Carlo fusese de a prelungi tunelul, cu tot cu liniile acelea vitale de cale ferată, încă un kilometru, ca să lege Porto Vergogna de aşezările mai mari de pe coastă. Dar n-a reuşit şi, cum cea mai apropiată şosea trecea prin dosul viilor terasate ce mărgineau stîncile din Cinque Terre, Porto Vergogna a rămas izolat, singur în ridul lui din rocile negre, striate, numai cu marea în faţă şi potecile piezişe coborînd stîncile abrupte din spate.

În ziua în care a apărut americanca luminoasă, tatăl lui Pasquale era mort de opt luni. Moartea lui Carlo fusese rapidă şi tăcută: îi plesnise un vas de sînge din creier în timp ce-şi citea unul din ziarele mult iubite. Pasquale îşi derula încontinuu în minte ultimele zece minute din viaţa tatălui său: a sorbit din espresso, a tras un fum din ţigară, a rîs citind ceva în ziarul de Milano (mama lui Pasquale păstrase pagina, dar n-a găsit nimic amuzant în ea) şi apoi s-a prăbuşit în faţă, ca şi cînd ar fi adormit. Pasquale era la Universitatea din Florenţa cînd a primit vestea morţii tatălui său. După înmormîntare a implorat-o pe bătrîna lui mamă să se mute la Florenţa, dar numai simpla idee a scandalizat-o.

— Ce soţie aş fi dacă l-aş părăsi pe tatăl tău numai fiindcă-i mort?

N-a mai rămas nici un dubiu – cel puţin în mintea lui Pasquale – că trebuia să stea acasă şi să aibă grijă de firava lui mamă.

Aşa că Pasquale s-a mutat înapoi în fosta lui cameră din hotel. Şi, poate din cauză că se simţea vinovat că respinsese mai demult ideea tatălui său, s-a trezit brusc că vede totul – micul han al familiei – într-o lumină complet nouă. Da, cătunul acesta putea deveni un nou fel de staţiune italiană: un refugiu american, cu umbrele pe ţărmul stîncos, aparate de fotografiat ţăcănind și o grămadă de Kennedy peste tot! Şi ce dacă exista şi o măsură de interes personal în acest proiect de a transforma o pensione goală într-o staţiune de clasă mondială? Vechiul hotel era singura lui moştenire, singurul beneficiu familial într-o cultură care cerea aşa ceva.

Hotelul consta dintr-o trattoria – o cafenea cu trei mese –, o bucătărie şi două apartamente mici la parter, precum şi cele şase camere ale fostului bordel, plasate la etaj. Hotelul implica și responsabilitatea de a le purta de grijă singurilor chiriaşi permanenţi, le due streghe, cele două vrăjitoare, cum le porecliseră pescarii: Antonia, mama infirmă a lui Pasquale, şi Valeria, sora ei cu păr sîrmos, căpcăunul care se ocupa în cea mai mare parte de gătit atunci cînd nu ţipa la pescarii leneşi şi la puținii vizitatori care nimereau întîmplător acolo.

Pasquale era cum nu se poate mai tolerant şi înghiţea excentricităţile melodramaticei sale mamma şi nebunei sale zia la fel cum îi suporta şi pe pescarii neciopliţi, care îşi tîrau în fiecare dimineaţă peschereccio pînă la ţărm şi le împingeau în mare, iar găoacele mici de lemn se legănau pe valuri ca nişte boluri murdare de salată, vibrînd de vrum-vrum-ul motoarelor fumegînde. În fiecare zi pescarii prindeau anşoa, sardine şi bibani-de-mare cît să le ajungă să vîndă în pieţele şi restaurantele de la sud înainte să se întoarcă să bea grappa² şi să fumeze ţigările amare pe care şi le rulau singuri. Tatăl său se străduise întotdeauna din răsputeri să se distanţeze, laolaltă cu fiul său – descendenţi, cum pretindea Carlo, ai unei categorii respectate de negustori florentini –, de aceşti pescari grosolani.

— Uită-te la ei, îi spunea lui Pasquale din spatele vreunuia din multele ziare care soseau săptămînal cu şalupa de poştă. În vremuri mai civilizate ne-ar fi fost servitori.

Cum îşi pierduse doi fii mai mari în război, Carlo n-avea nici o intenţie să-şi lase fiul cel mic să lucreze pe bărcile de pescuit sau în fabricile de conserve din La Spezia, nici în viile terasate, în carierele de marmură din Apenini sau în orice alt loc unde un tînăr ar fi putut dobîndi vreo deprindere folositoare şi s-ar fi putut dezbăra de sentimentul că e neajutorat şi stingher în lumea asta dură. În schimb, Carlo şi Antonia, care aveau deja patruzeci de ani cînd s-a născut Pasquale, l-au crescut ca pe un secret numai de ei ştiut şi nici chiar la universitate, la Florenţa, îmbătrîniţii săi părinţii nu l-au lăsat să meargă decît după multe insistenţe.

Cînd Pasquale s-a întors, după moartea tatălui său, pescarii n-au ştiut ce să creadă despre el. La început i-au pus comportamentul straniu – veşnic citea, vorbea de unul singur, măsura, deşerta saci cu nisip de construcţie pe roci şi îl grebla ca un bărbat vanitos ce-și piaptănă ultimele şuviţe de păr – pe seama durerii. Îşi întindeau plasele de pescuit şi-l priveau pe tînărul zvelt de douăzeci şi unu de ani cum rearanjează pietrele, în speranţa că va împiedica furtunile să-i spele plaja, iar ochii li se umezeau cînd își aminteau visele deşarte ale propriilor lor taţi. Dar n-a durat mult pînă ce pescarii au început să ducă dorul tachinării blajine la care îl supuseseră întotdeauna pe Carlo Tursi.

În cele din urmă, după ce s-au uitat cîteva săptămîni cum Pasquale încearcă să-şi construiască plaja, pescarii nu s-au mai putut abţine. Într-o bună zi Tommaso cel bătrîn i-a azvîrlit tînărului o cutie de chibrituri şi i-a strigat:

— Uite-un scaun pentru plaja ta minusculă, Pasquale!

După săptămîni de amabilitate nefirească, zeflemeaua aceasta blîndă a venit ca o uşurare, ca o descărcare a norilor de furtună de deasupra satului. Viaţa revenise la normal.

— Pasquale, am văzut ieri în Lerici o parte din plaja ta. Vrei să duc eu restul nisipului sau aştepţi să-l care curentul?

Dar o plajă era măcar ceva ce pescarii puteau pricepe. În fond, existau plaje și în Monterosso al Mare, şi în oraşele de pe Riviera de nord, unde pescarii îşi vindeau cea mai mare parte a capturilor. Însă cînd Pasquale şi-a anunţat intenţia de a ciopli un teren de tenis într-un mănunchi de bolovani de pe stînci, pescarii l-au declarat pe Pasquale şi mai dus decît tatăl lui.

— Băiatul şi-a pierdut minţile, au zis ei din mica piazza unde-şi rulau ţigările şi-l urmăreau pe Pasquale cum ţopăie peste bolovani, marcînd cu sfoară marginile viitorului teren de tenis. O familie de pazzi. Acuşi o să se-apuce să vorbească cu mîţele.

Cum n-avea la dispoziţie decît versanţi abrupţi de stîncă, Pasquale ştia că un teren de golf nici nu intra în discuţie. Dar în apropierea hotelului se găsea un platou natural format din trei bolovani şi socotea că dacă reuşea să le niveleze vîrfurile şi să extindă cu console restul, ar putea să pună cofraje, să toarne suficient beton ca să unească bolovanii într-un dreptunghi neted şi să creeze – ca o plăsmuire înălţîndu-se din versanţii pietroşi – un teren de tenis care să-i anunţe pe vizitatorii ce veneau pe mare că ajunseseră într-o staţiune de mare clasă. Închidea ochii şi vedea scena aievea: bărbaţi în pantaloni albi, imaculaţi, lobînd mingea pe un teren uluitor ce ieşea dintre stînci, un platou fantastic, suspendat la douăzeci de metri deasupra ţărmului, şi femei cu rochii şi pălării de vară sorbind băuturi sub umbrelele din apropiere. Aşa că săpa în continuare cu un tîrnăcop, cu dălţi şi ciocane, sperînd să amenajeze un spaţiu suficient de mare pentru un teren de tenis. Îşi grebla stratul subţire de nisip. Azvîrlea pietre în mare. Înghiţea tachinările pescarilor. Se uita din cînd în cînd să vadă ce face mama lui muribundă. Şi aştepta, ca-ntotdeauna, ca viața să vină şi să-l găsească.

După opt luni de la moartea tatălui său, la atît se reducea viaţa lui Pasquale Tursi. Iar dacă nu era întru totul fericit, nici nefericit nu era. Mai degrabă simțea că sălăşluiește pe întinderea aceea vastă și pustie dintre plictiseală şi satisfacţie, unde trăiesc majoritatea oamenilor.

Şi probabil că ar fi rămas pentru totdeauna acolo dacă n-ar fi apărut frumoasa americancă în această după-amiază însorită şi răcoroasă, pe cînd Pasquale se găsea la douăzeci de metri distanţă, cufundat pînă la piept în apă, și se uita cum barca de mahon se opreşte lîngă bolarzii de lemn ai debarcaderului, cu femeia în picioare la pupa şi o adiere blîndă înfiorînd marea din jurul ei.

Frumoasa americancă era incredibil de subţire şi totuși avea niște rotunjimi generoase. Din locul unde stătea Pasquale în mare, cu soarele care-i sclipea femeii în spate şi vîntul care-i flutura părul, ea părea să aparţină altei specii, căci era mai înaltă şi mai diafană decît orice femeie văzută vreodată. Orenzio îi întinse o mînă şi, după o clipă de ezitare, ea o acceptă. El o ajută să coboare din barcă pe debarcaderul îngust.

— Mulţumesc, se auzi de sub pălărie o voce nesigură, iar apoi „Grazie“, dar cuvîntul italian sună şoptit şi stîngaci.

Făcu un pas către sat, păru să se clatine o clipă, apoi îşi recăpătă echilibrul. În acel moment îşi dădu jos pălăria ca să se uite la sat, iar Pasquale îi văzu toate trăsăturile şi fu uşor surprins că frumoasa americancă nu era… ei bine… mai frumoasă.

A, era frapantă, fără îndoială, dar nu în felul în care se aşteptase. În primul rînd, era la fel de înaltă ca şi Pasquale: în jur de un metru optzeci. Iar din locul unde stătea el, trăsăturile parcă-i erau prea exagerate pentru o faţă atît de îngustă – mandibula joasă atît de pronunţată, gura atît de plină, ochii atît de rotunzi şi deschişi, că părea descumpănită. Şi se putea ca o femeie să fie prea slabă, astfel încît rotunjimile să-i pară abrupte, alarmante? Părul lung îi era prins în coadă şi pielea, uşor bronzată, întinsă peste trăsăturile care erau simultan prea ascuţite şi prea blînde – nasul prea delicat pentru o asemenea bărbie, pentru asemenea pomeţi înalţi, pentru ochii aceia mari şi întunecaţi. Nu, se gîndi el, e frapantă, dar nu-i o mare frumuseţe.

Însă apoi ea se uită direct la el şi trăsăturile separate ale feţei aceleia aspre se îmbinară într-un tot perfect, iar Pasquale îşi aminti din studenţie cum unele clădiri din Florenţa dezamăgeau din anumite unghiuri, dar întotdeauna arătau bine în relief, ieşeau bine în fotografii. La fel e şi cu unii oameni, se gîndi el. Apoi ea zîmbi şi în secunda aceea, dacă e posibil aşa ceva, Pasquale se îndrăgosti şi rămase îndrăgostit pentru tot restul vieţii – nu atît de femeie, pe care nici n-o cunoştea, ci de clipă.

Scăpă din mîini pietroiul pe care-l ţinea.

Ea se uită în altă parte – în dreapta, apoi în stînga, apoi din nou în dreapta, ca şi cînd ar fi căutat restul satului. Pasquale se îmbujoră, imaginîndu-şi ce vedea ea: vreo duzină de case de piatră mohorîte, unele dintre ele abandonate, atîrnînd ca nişte scoici-răţuşcă de muchia stîncii. Pisici vagaboande bîntuiau prin mica piazza, dar în rest era linişte, bărcile fiind plecate la pescuit. Pasquale simţea genul acesta de dezamăgire cînd se mai rătăceau unii prin port, cu barca sau pe jos, în urma unei greşeli cartografice sau lingvistice, oameni care credeau că sînt duşi în fermecătoarele orăşele turistice Portovenere sau Portofino şi se trezeau în acest sat pescăresc brutto numit Porto Vergogna.

— Scuze, spuse frumoasa americancă în engleză, întorcîndu-se iar spre Orenzio. Să ajut la bagaje? Sau e inclus în… adică… nu ştiu ce a fost achitat şi ce nu.

Sătul de engleza asta diabolică după istoria cu „beach“, Orenzio dădu pur şi simplu din umeri. Scund, cu urechi clăpăuge şi ochi inexpresivi, se mişca în aşa fel încît deseori le dădea turiştilor impresia că e retardat, iar aceştia erau atît de impresionaţi de capacitatea acestui idiot cu ochi blegi de a conduce o barcă cu motor, că îi dădeau bacşişuri generoase. La rîndul lui, Orenzio a dedus că, cu cît se comporta mai apatic şi cu cît ştia mai puţină engleză, cu atît mai bine va fi plătit. Aşa că se holba şi clipea tîmp.

— Deci să-mi iau eu bagajele? întrebă din nou femeia, răbdătoare și vag dezorientată.

— Bagagli, Orenzio! îi strigă Pasquale prietenului său, după care îi căzu fisa: femeia aceasta urma să se cazeze la hotelul lui!

Începu să înainteze cu greu prin apă înspre debarcader, lingîndu-şi buzele, ca să se pregătească să vorbească în engleza lui neexersată.

— Te rog, îi spuse el femeii, simţindu-şi limba ca un zgîrci în gură, am onoarea şi Orenzio ţie cară bagajul. Du-te peste hotelul Privelişte A-de-cvată.

Intervenţia păru s-o deruteze pe americancă, dar Pasquale nu observă. Voia să-şi termine propoziţia cu o înfloritură şi încercă să găsească formula potrivită de adresare (Madam?), dar îşi dorea ceva mai bun. Nu stăpînise niciodată cu adevărat engleza, dar o studiase îndeajuns ca să-l încerce o teamă serioasă de dificultatea ei aleatorie, de brutalitatea fără noimă a conjugărilor ei. Era imprevizibilă ca un cîine corcit. Iniţierea lui în această limbă i se datora singurului american care stătuse vreodată la el la hotel, un scriitor care venea în Italia în fiecare primăvară ca să trudească la opera vieţii sale – un roman de proporţii epice despre propriile experienţe din cel de-al Doilea Război Mondial. Pasquale încercă să-şi imagineze ce i-ar fi spus înaltul şi galantul scriitor acestei femei, dar nu găsi cuvintele potrivite şi se întrebă dacă exista în engleză vreun echivalent pentru omniprezentul bella din italiană: frumoasă. Făcu o încercare:

— Te rog. Vino. Frumoasa America.

Ea se uită fix la el preţ de doar o clipă – cea mai lungă clipă din viaţa lui de pînă atunci –, apoi zîmbi şi îşi coborî sfioasă privirea.

— Mulţumesc. E hotelul tău?

Pasquale îşi termină înaintarea plescăită prin apă şi ajunse la debarcader. Se săltă afară din valuri, scuturîndu-şi pantalonii de apă, şi încercă să se prezinte, făcînd pe proprietarul stilat de hotel.

— Da. E-al meu.

Pasquale arătă înspre firma mică, scrisă de mînă, din stînga pieţei.

— Te rog.

— Şi… ai o cameră rezervată pentru noi?

— O, da. Multe este camere. Toate este cameră pentru tine. Da.

Femeia se uită la firmă şi apoi iar la Pasquale. Vîntul cald se stîrnise din nou şi îi împrăştia peste faţă şuviţe din părul scăpat din coadă. Zîmbi cînd văzu balta formată de apa ce se scurgea de pe silueta lui subţire, apoi ridică privirea spre ochii lui albaştri ca marea şi îi spuse:

— Ai ochi frumoşi.

După aceea îşi puse pălăria înapoi pe cap şi o porni înspre mica piazza şi centrul cătunului, ce i se întindea în faţă.

Porto Vergogna n-avusese niciodată un liceo – un liceu –, astfel că Pasquale trebuise să ia barca pînă în La Spezia ca să meargă la şcoală. Aşa l-a cunoscut pe Orenzio, care a devenit primul său prieten adevărat. Au fost azvîrliţi laolaltă în mod inevitabil: fiul timid al bătrînului proprietar de hotel şi băiatul scund şi clăpăug care-şi făcea veacul pe debarcader. Uneori Pasquale stătuse chiar cu familia lui Orenzio în săptămînile de iarnă, cînd era greu s-o porneşti în larg. În iarna dinainte ca Pasquale să plece la Florenţa, el şi Orenzio inventaseră un joc pe care-l jucaseră bînd bere elveţiană. Stăteau faţă în faţă pe docurile din La Spezia şi-şi aruncau unul altuia injurii pînă ce fie rămîneau fără cuvinte, fie începeau să se repete, moment în care cel care pierdea trebuia să-şi golească halba. Acum, în timp ce sălta bagajele americancei, Orenzio se aplecă înspre Pasquale şi jucă o partidă pe sec:

— Ce ţi-a zis, nas în coaie ce eşti?

— Îi plac ochii mei, răspunse Pasquale, pierzîndu-şi rîndul.

— Las-o baltă, pupincuristule, spuse Orenzio. N-avea cum să zică aşa ceva.

— Nu, serios, aşa a zis. S-a-ndrăgostit de ochii mei.

— Eşti un mincinos, Pasqo, şi te dai în vînt după ştremeleaguri.

— E-adevărat.

— Că te dai în vînt după ştremeleaguri?

— Nu. Ce-a zis ea despre ochii mei.

— Le-o sugi la ţapi. Tipa-i vedetă de cinema.

— Aşa cred şi eu, zise Pasquale.

— Nu, tîmpitule, chiar e actriţă de cinema. E de la compania aia americană care lucrează la filmul ăla în Roma.

— Care film?

— Cleopatra. Nu citeşti ziarele, mîncător de rahat ce eşti?

Pasquale se uită înapoi, la actriţa americană care urca treptele către sat.

— Dar are tenul prea deschis ca s-o joace pe Cleopatra.

— Elizabeth Taylor, curva aia şi hoaţa de soţi, ea e Cleopatra, răspunse Orenzio. Asta-i altă actriţă din film. Chiar nu citeşti ziarele, căcănarule?

— Ce rol are?

— De unde să ştiu? Sînt o grămadă de roluri.

— Cum o cheamă? întrebă Pasquale.

Orenzio îi întinse instrucţiunile dactilografiate care-i fuseseră înmînate. Documentul menţiona numele femeii, faptul că trebuia dusă la hotelul din Porto Vergogna şi că nota de plată urma să-i fie trimisă bărbatului care îi aranjase călătoria, Michael Deane, la Grand Hotel din Roma. Conform acelei unice foi de hîrtie, Michael Deane era „asistent special de producţie“ la „Studioul 20th Century Fox“. Iar numele femeii…

— Dee… Moray, citi Pasquale cu voce tare.

Nu-i spunea nimic, dar erau atîtea vedete americane – o grămadă de Rock Hudson, Marilyn Monroe, John Wayne –, că de fiecare dată cînd îşi imagina că le ştie pe toate, altcineva devenea faimos, ca şi cînd în America ar fi existat o fabrică unde se produceau aceste chipuri pentru marile ecrane. Pasquale privi din nou în sus, unde ea urca deja treptele din faldul stîncii, îndreptîndu-se spre satul care aştepta.

— Dee Moray, repetă el.

Orenzio i se uită peste umăr la hîrtie.

— Dee Moray, zise Orenzio.

Numele avea ceva fascinant, căci cei doi bărbaţi nu se mai puteau stăpîni și-l tot repetau.

— Dee Moray, spuse Orenzio din nou. E bolnavă, îi zise el apoi lui Pasquale.

— Ce are?

— De unde să ştiu? Bărbatul a zis doar că-i bolnavă.

— E ceva serios?

— Nici asta nu ştiu.

Iar apoi, ca şi cînd s-ar fi golit de energie, ca şi cînd pînă şi el şi-ar fi pierdut interesul pentru vechiul lor joc, Orenzio adăugă încă o insultă – un mangiaculo, adică „un mîncător de cur“.

Pasquale o urmări pe Dee Moray, care se îndrepta către hotel călcînd cu paşi mici de-a lungul cărării pietruite.

— Nu poate fi prea bolnavă, zise el. E frumoasă.

— Dar nu ca Sophia Loren, răspunse Orenzio. Sau ca Marilyn Monroe.

Mersul la cinema şi evaluarea femeilor pe care le vedeau constituise cealaltă ocupaţie a lor în iarna trecută.

— Nu, cred că are o frumuseţe mai inteligentă… ca Anouk Aimée.

— E-aşa de slabă! spuse Orenzio. Şi nici nu se compară cu Claudia Cardinale.

— Nu, se văzu nevoit să accepte Pasquale.

Claudia Cardinale era perfecţiunea întruchipată.

— Dar la faţă nu cred că-i neapărat banală.

Distincţia devenise prea subtilă pentru Orenzio.

— Un cîine şchiop dac-aş aduce în satul ăsta, Pasqo, şi tot te-ai îndrăgosti de el.

În acel moment Pasquale se îngrijoră.

— Orenzio, chiar a vrut să vină aici?

Orenzio plesni hîrtia din mîna lui Pasquale.

— Americanul ăsta, Deane, care a adus-o cu maşina pînă în La Spezia? I-am explicat că aici nu vine nimeni. L-am întrebat dacă nu se gîndeşte cumva la Portofino sau la Portovenere. M-a întrebat cum e Porto Vergogna şi i-am zis că în afară de-un hotel, totu-i pustiu. M-a întrebat dacă-i un sat liniştit. I-am zis că numai moartea-i mai liniştită de-atîta şi-atunci a zis: „Atunci ăsta-i locul“.

Pasquale îi zîmbi prietenului său.

— Mulţumesc, Orenzio.

— Le-o sugi la ţapi, spuse Orenzio încet.

— Pe-asta ai zis-o deja, îi răspunse Pasquale.

Orenzio se prefăcu că termină o bere.

Apoi se uitară amîndoi înspre versantul stîncii, la patruzeci de metri înălţime, unde primul client american de la moartea tatălui său încoace stătea şi examina intrarea hotelului. Uite viitorul, se gîndi Pasquale.

Dee Moray se opri şi privi în jos, spre ei. Îşi scutură coada şi părul decolorat de soare i se răsfiră şi îi dansă în jurul feţei în timp ce, din piaţa satului, ea admira marea. După aceea se uită la firmă şi îşi înclină capul, ca şi cînd ar fi încercat să priceapă cuvintele:

HOTELUL PRIVELIŞTE ADECVATĂ

Iar apoi viitorul îşi vîrî pălăria cu boruri largi sub braţ, împinse uşa, îşi aplecă puţin capul şi intră.

După ce femeia dispăru înăuntru, lui Pasquale îi trecu prin minte gîndul inept că el o plăsmuise cumva, că, după anii trăiți în acest loc, după luni de doliu şi singurătate şi de aşteptare a venirii americanilor, născocise această femeie din frînturi vechi de filme şi cărţi, din artefacte pierdute şi din ruinele viselor lui, din imensa și stăruitoarea lui singurătate. Se uită înspre Orenzio, care căra bagajele cuiva, şi lumea întreagă îi păru dintr-odată extrem de improbabilă, iar timpul petrecut de noi în ea, extrem de scurt şi de himeric. Nu mai avusese niciodată o senzaţie atît de detaşată şi existenţială, nu mai simţise niciodată o libertate atît de înfricoşătoare – era ca şi cînd ar fi plutit pe deasupra satului, pe deasupra propriului trup –, iar asta îl cutremura într-un fel pe care nu l-ar fi putut explica niciodată.

— Dee Moray, zise Pasquale Tursi dintr-odată, cu voce tare, rupînd vraja propriilor gînduri.

Orenzio se uită la el. Apoi Pasquale se întoarse cu spatele şi repetă numele, de data asta numai pentru el, cu o voce mai tăcută decît o şoaptă, tulburat de suflul plin de speranţă care formase acesta cuvinte. Evident, se gîndi el, viața nu-i decît o plăsmuire a imaginaţiei noastre.

1. Beach, care în limba engleză înseamnă „plajă“, are o pronunţie apropiată cu bitch, care înseamnă „căţea“ şi este un termen folosit cu sens peiorativ la adresa femeilor.

2. Băutură alcoolică obţinută prin distilarea cojilor, sîmburilor şi pulpei de struguri rămaşi în urma procesului de fabricare a vinului. Se serveşte de obicei după masă.

2

Ultima prezentare

Recent

Hollywood, California

Înainte de răsăritul soarelui, înainte de grădinarii guatemalezi cu camionetele lor murdare şi lovite cu care veneau să îngrijească gazonul, înainte de caraibii care veneau să gătească, să cureţe şi să îmbrace, înainte de Montessori, Pilates şi Coffee Bean, înainte ca Mercedesurile şi BMW-urile să-şi scoată nasul pe străzile mărginite de palmieri şi înainte ca rechinii cu blue-tooth să-şi reînceapă interminabilele afaceri – îmburghezirea spiritului american¹ –, înainte de toate astea există aspersoarele: se înalță de la pămînt ca să stropească colţul de nord-vest al regiunii Los Angeles, de la aeroport pînă la dealuri, din centru pînă pe plajă, pe molozul adormit al regimului instituit de industria de divertisment.

În Santa Monica aspersoarele îi şoptesc lui Claire Silver în liniştea de dinainte de răsărit a apartamentului – psss hei, pe cînd părul ei roşcat şi ondulat e împrăştiat pe pernă ca la o sinucidere. O cheamă iar – pss hei – şi pleoapele lui Claire încep să fluture. Trage aer în piept, se orientează, se uită înspre umărul marmorat al iubitului ei, care zace adormit pe trei sferturi din patul uriaş. Daryl lasă deschisă de multe ori fereastra din spatele patului atunci cînd vine tîrziu, iar Claire se trezeşte aşa – psss hei –, în sunetul apei care stropeşte grădina de roci de-afară. L-a întrebat pe administratorul clădirii de ce e nevoie să ude un strat de roci în fiecare zi la cinci dimineaţa (sau la orice oră, dacă-i pîn-acolo), dar bineînţeles că nu aspersoarele sînt adevărata problemă.

Claire se trezeşte avidă de informaţii. Pipăie pe noptiera ticsită după BlackBerry şi trage o priză de drog digital. Paisprezece e-mailuri, şase tweet-uri, cinci cereri de prietenie, trei SMS-uri şi agenda – viaţa într-o palmă. Mai sînt şi chestii generale: vineri, 18 grade Celsius, în urcare pînă la 24. Cinci convorbiri telefonice programate pentru azi. Şase prezentări promoţionale. Apoi vede în grămada de gunoi informaţional un e-mail ce-ar putea să-i schimbe viaţa, venit de la affinity@arc.net. Îl deschide.

Dragă Claire,

Îţi mulţumim din nou pentru răbdarea de care ai dat dovadă pe parcursul acestei lungi proceduri. Atît Bryan, cît şi eu am fost foarte impresionaţi de competenţa ta şi de interviu, aşa că am vrea să stabilim o nouă întîlnire cu tine, ca să mai discutăm. Ai fi disponibilă să ne vedem la o cafea în dimineaţa asta?

Al dumitale,

James Pierce

Muzeul Culturii Cinematografice Americane

Claire se ridică în capul oaselor. La naiba. Îi vor oferi slujba. Sau? Să mai discutăm? A fost deja la interviu de două ori. Ce-ar mai avea de discutat? Asta să fie atunci? Asta să fie ziua în care va demisiona din slujba visurilor ei?

Claire este asistent şef pentru dezvoltare şi lucrează pentru legendarul producător de filme Michael Deane. Titulatura e o impostură: slujba constă doar din asistenţă, de dezvoltat nu dezvoltă nimic şi nici şeful cuiva nu este. Se îngrijeşte de capriciile lui Michael. Îi răspunde la telefoane şi e-mailuri, se duce la întîlnirile lui de sandviciuri şi cafea. Şi, mai presus de toate, citeşte în locul lui: maldăre de scenarii şi sinopsisuri, rezumate scurte şi schiţe – o droaie de materiale fără nici un viitor.

Sperase la mult mai mult cînd a renunţat să-şi termine doctoratul în studii cinematografice, preferînd să lucreze pentru bărbatul care fusese cunoscut în anii şaptezeci şi optzeci drept „Decanul de la Hollywood“². Voia să facă filme – filme deştepte, emoţionante. Dar cînd şi-a făcut ea apariţia, cu trei ani în urmă, Michael Deane se găsea în cea mai serioasă fundătură a carierei sale, fără nici un titlu recent la activ în afară de eşecul cu Demonii nopţii, un film independent cu zombi. În cei trei ani pe care Claire i-a petrecut acolo, Deane Productions n-a mai produs nici o peliculă. De fapt unica producţie a fost un program TV, Hookbook, un reality show şi site matrimonial de mare succes (Hookbook.net).

Şi, odată cu succesul monstruos al acestei corcituri abominabile de genuri, filmele au devenit doar o vagă amintire la Deane Productions. În schimb, Claire îşi petrece zilele ascultînd prezentări promoţionale atît de oribile, încît îi e teamă că reuşeşte să grăbească Apocalipsa de una singură: Viaţă de model („Luăm şapte fotomodele şi le punem într-un cămin de băieţi!“), şi Noaptea Nimfo („Filmăm întîlnirile unor dependenţi de sex!“) sau Casa piticilor beţi („Deci avem o casă… plină de pitici beţi!“).

Michael o îndeamnă întruna să-şi ajusteze aşteptările, să lase la o parte pretenţiile elitiste, să accepte cultura aşa cum e, să-şi diversifice definiţia a ceea ce e bun.

— Dacă vrei să faci artă, îi place lui să-i spună, du-te și caută-ţi de lucru la Luu-vru.

Aşa că asta a şi făcut. Acum o lună Claire şi-a depus dosarul pentru un post anunţat pe un site, un post de „custode într-un muzeu particular al cinematografiei“. Iar acum, după aproape trei săptămîni de la interviu, impecabilii oameni de afaceri din consiliul director par să fie pe punctul de a-i oferi slujba.

Dacă decizia nu-i chiar la mintea cocoşului, nici departe nu-i: acest Muzeu al Culturii Cinematografice Americane (MCCA) pe care-l propun ei o va plăti mai bine, programul va fi mai decent şi e limpede că îşi va putea folosi mai bine masteratul de la UCLA în „Studii de arhivistică cinematografică“. În plus, crede că slujba asta i-ar putea da senzaţia că-şi foloseşte din nou creierul.

Michael îi ia în zeflemea această nemulţumire intelectuală şi insistă că ea nu face decît să trudească aşa cum se cuvine, că orice producător petrece cîţiva ani în pustie, că – în jargonul trunchiat și inimitabil al lui Michael – trebuie să „cearnă rahatul în căutare de porumb“, să-şi construiască o reputaţie cu un succes comercial (sau cu zece), astfel încît mai tîrziu să se poată ocupa de proiectele care-i plac. Aşa că iat-o acum la marea răscruce a vieţii: să stăruiască în cariera asta de doi bani, cu visul de a face într-o bună zi un film nemaipomenit, sau să accepte o slujbă tihnită, catalogînd relicvele unor vremuri cînd cinematografia chiar conta?

Cînd se trezeşte în faţa unor astfel de decizii (facultate, iubiţi, studii postuniversitare), Claire e genul de om care face liste cu argumentele pro şi contra, caută semne, încheie tîrguri – şi acum încheie un tîrg cu ea însăşi sau cu Soarta: Ori îmi iese azi în cale o idee bună, viabilă, pentru un film, ori îmi dau demisia.

Evident, nu e un tîrg cinstit. Convins că toţi banii sînt de-acum în televiziune, de mai bine de doi ani Michael nu a agreat nici măcar un sinopsis, scenariu sau concept de film. Iar ce-i place ei el respinge pe motiv că ar fi prea scump, prea deprimant, prea de epocă, prea puțin comercial. Ca şi cînd toate astea nu i-ar reduce suficient şansele, astăzi e „vinerea prezentărilor surpriză“, ultima vineri din lună, pusă deoparte pentru prezentări bizare făcute de foşti amici şi colegi de-ai lui Michael, de tot felul de rataţi terminaţi, epuizaţi, din oraş. Iar în această vineri a prezentărilor surpriză atît Michael, cît şi producătorul lui asociat, Danny Roth, şi-au luat zi liberă. Astăzi – psss hei – are exclusivitate la toate prezentările de rahat.

Claire îşi coboară privirea înspre Daryl, care doarme în pat lîngă ea. O străfulgeră un sentiment de vinovăţie, fiindcă nu i-a spus despre postul de la muzeu. În parte e din cauză că Daryl a venit acasă tîrziu aproape în fiecare seară şi din cauză că oricum nu au discutat prea mult în ultimul timp, dar în parte și din cauză că se gîndeşte să-l părăsească şi pe el.

— Deci? zice ea încet.

Daryl emite un zgomot de om adîncit într-un somn profund – ceva între mîrîit şi piuit.

— Mda, zice ea. Aşa m-am gîndit şi eu.

Se ridică din pat şi se întinde, apoi o porneşte spre baie. Dar se opreşte din drum în dreptul blugilor lui Daryl, care zac ca un balerin ce se odihneşte pe jos, exact acolo unde și i-a scos – pssss nu, o avertizează aspersoarele, dar oare chiar are de ales: o tînără la răscruce, în căutare de semne? Se apleacă, ridică blugii, cotrobăieşte prin buzunare: şase bancnote de un dolar, monede, o cutiuţă de chibrituri şi… aha, iată!

O cartelă de abonament la ceva fermecător, denumit „SPECTACURAR: CELE MAI SOFISTICATE SPECTACOLE DE DIVERTISMENT NUD DIN SOUTHLAND“. Distracţia lui Daryl. Claire întoarce cartela pe partea cealaltă. Nu prea se pricepe ea la diferitele nuanţe ale industriei de divertisment pentru adulţi, dar îşi imaginează că, din moment ce foloseşte cartele, SPECTACURAR nu-i tocmai Ritz-Carltonul barurilor ce oferă ţîţe goale. Ah, şi uite: Daryl mai trebuie să meargă doar de două ori ca să capete gratuit un dans în poală. Ce noroc pe capul lui! Claire pune cartela lîngă Daryl, care sforăie pe perna ei, în adîncitura lăsată în urmă de capul femeii.

Apoi Claire o porneşte spre baie, incluzîndu-l oficial pe Daryl ca ostatic în tîrgul ei cu Soarta (Scoate-mi în cale azi o idee grozavă de film, altfel iubitul amator de striptease o-ncasează!). Vede în minte numele de pe agendă şi se întreabă dacă, prin cine știe ce minune, se va ridica vreunul la înălţime. Şi-i imaginează ca pe nişte puncte fixe pe o hartă: cel de la nouă și jumătate mănîncă o omletă de albuşuri în Culver City în timp ce-şi repetă prezentarea, cel de la zece şi un sfert face tai-chi în Manhattan Beach, cel de la unsprezece îşi face rapid o labă la duş, în Silver Lake. Are o senzaţie de eliberare dacă se preface că decizia sa depinde de-acum de ei, că ea a făcut tot posibilul, şi Claire se simte aproape liberă, păşește hotărîtă și dezbrăcată în braţele capricioase ale Destinului – sau cel puţin într-un duş fierbinte.

Şi acesta e momentul în care un gînd stingher şi melancolic îi trece prin mintea altfel hotărîtă, o dorinţă sau, poate, o rugăciune: ca, în tot rahatul cu care se va confrunta peste zi, să-i fie dat să audă măcar o singură… prezentare… decentă – o idee pentru un film grozav –, ca să nu trebuiască să demisioneze din singura slujbă pe care şi-a dorit-o cu adevărat în viaţă.

Afară aspersoarele împroaşcă rîsete peste grădina de roci.

Tot dezbrăcat şi el, la o mie două sute de kilometri distanţă, în Beaverton, Oregon, ultima programare a zilei pentru Claire, cea de la ora patru după-masă, nu se poate hotărî cu ce să se îmbrace. La treizeci de ani încă neîmpliniţi, Shane Wheeler e înalt, subţire şi cu o înfăţişare uşor sălbatică: o faţa îngustă, încadrată de o claie de păr şaten vîlvoi şi doi perciuni drepţi și lungi. De douăzeci de minute Shane încearcă să înjghebe o ţinută din grămada de haine azvîrlite peste tot, ca un morman de frunze uscate – tricouri cu guler şifonate, tricouri fistichii la mîna a doua, cămăşi în carouri, blugi evazaţi, blugi drepţi, blugi rupţi, pantaloni eleganţi, pantaloni de pînză groasă şi pantaloni de catifea –, dar nimic nu pare să se potrivească cu nonşalanţa de genul „prea talentat ca să-mi pese“ care se gîndeşte el c-ar merge pentru prima sa prezentare la Hollywood.

Shane îşi freacă absent tatuajul de pe braţul stîng – cuvîntul POARTĂ trasat cu o caligrafie gangsterească migăloasă, o aluzie la pasajul preferat din Biblie al tatălui său şi, pînă de curînd, mottoul vieţii al lui Shane: „Te poartă ca şi cînd ai avea credinţă şi ţi se va da“.

Viziunea lui era efectul unor ani întregi de seriale TV, de dascăli şi consilieri încurajatori, de medalii la concursuri de ştiinţă, de diplome de participare şi trofee la fotbal şi baschet, dar mai ales rezultatul unor părinţi atenţi şi devotaţi, care şi-au crescut cei cinci copii perfecţi cu convingerea – ridicată la rangul de drept inalienabil – că atîta timp cît cred în ei înşişi, pot deveni orice-şi doresc.

Aşa că la liceu Shane s-a purtat ca şi cînd ar fi fost alergător de cursă lungă şi a reuşit să fie premiat de două ori, s-a purtat ca şi cînd ar fi fost un elev de nota zece şi a adunat note de zece, s-a purtat ca şi cînd ar fi avut-o în buzunar pe o anume majoretă din trupa şcolii şi ea l-a invitat la un chef, s-a purtat ca şi cînd ar fi fost floare la ureche să intre la Berkeley³ şi a intrat, la fel și cu frăţia Sigma Nu, care l-a acceptat, s-a purtat ca şi cînd ar fi vorbit italiană şi a studiat în străinătate un an, s-a purtat ca şi cînd ar fi fost scriitor şi a fost acceptat la masteratul de scriere creativă de la Universitatea Arizona, s-a purtat ca şi cînd ar fi fost îndrăgostit şi s-a însurat.

Dar în ultimul timp în această filozofie apăruseră fisuri – credinţa părea să nu mai fie suficientă – şi în perioada premergătoare divorţului cea care urma să-i fie în curînd fostă soţie („Aşa m-am săturat de rahatul tău, Shane…“) a aruncat bomba: pasajul din Biblie pe care el şi tatăl lui îl citau la nesfîrşit, „Te poartă ca şi cînd…“, nici măcar nu apărea în Biblie. În schimb, din cîte îşi putea da ea seama, era luat din pledoaria finală a personajului interpretat de Paul Newman în filmul Verdictul.

Nu revelaţia în sine i-a provocat lui Shane problemele, dar vestea a părut să le explice cumva. Asta se întîmplă cînd scenariul vieţii îţi e semnat nu de Dumnezeu, ci de David Mamet: nu-ţi poţi găsi catedră, căsnicia ţi se destramă chiar cînd trebuie să începi să-ţi plăteşti împrumuturile pentru studii, iar proiectul la care ai lucrat şase ani de zile – dizertaţia de masterat, un volum de povestiri legate între ele, intitulat Legate – e respins de agentul literar pe care l-ai angajat (Agentul: Cartea asta nu se leagă. Shane: În mintea ta, vrei să spui. Agentul: În limba engleză, vreau să spun.) Divorţat, şomer şi falit, cu ambiţiile literare spulberate, Shane vedea acum decizia de a se face scriitor ca pe un ocol de şase ani în drumul spre nicăieri. Trecea prin prima depresie din viaţă și nici nu mai era în stare să se dea jos din pat acum, că obişnuita POARTĂ nu-i mai era deschisă. Mamei lui i-a revenit responsabilitatea de a-l smulge din starea asta, convingîndu-l să ia antidepresive şi sperînd să-l salveze pe tînărul încrezător şi fără griji pe care ea şi tatăl lui îl crescuseră.

— Ascultă, de fapt nu poţi să zici c-am fost o familie foarte religioasă. Nu ne-am dus la biserică decît de Crăciun şi de Paşti. Şi ce dacă taică-tău a luat fraza aia dintr-un film de-acum treizeci de ani şi nu dintr-o carte de-acum două mii de ani? Nu înseamnă că nu-i adevărată, nu? De fapt poate-i chiar mai adevărată așa.

Însufleţit de credinţa profundă pe care mama lui o avea în el, precum şi de doza redusă de inhibitor selectiv al reabsorției de serotonină pe care începuse s-o ia de curînd, Shane a avut ceea ce s-ar putea numi o revelaţie: În fond, nu erau filmele credinţa generaţiei lui – adevărata ei religie? Nu era sala de cinematograf templul nostru, locul unde intrăm singuri, dar de unde ieşim după două ore împreună, cu aceeaşi trăire, aceleaşi sentimente induse, aceeaşi morală? Un milion de şcoli predau după zece milioane de programe, un milion de biserici erau lăcaşuri pentru zece mii de secte cu un miliard de predici – dar în toate mall-urile din ţară rula acelaşi film. Şi toţi mergeam să-l vedem! În vara aceea, cea pe care n-o vei uita niciodată, toate cinematografele au difuzat acelaşi ciclu de reprezentări tematice şi narative – acelaşi Avatar, acelaşi Harry Potter, acelaşi Furios şi iute, imagini pîlpîitoare ce ni se întipăresc în minte şi ne înlocuiesc amintirile, povestiri arhetipale care se transformă în istoria noastră comună, care ne învaţă ce să aşteptăm de la viaţă, care ne definesc valorile. Ce era asta dacă nu o religie?

În plus, filmele erau mai rentabile decît cărţile.

Aşa că Shane s-a hotărît să-şi transfere talentul la Hollywood. Primul lucru pe care l-a făcut a fost să-l contacteze pe fostul său profesor de scriere literară, Gene Pergo, care se săturase să fie un profesor şi eseist ignorat şi scrisese un thriller intitulat Demonii nopţii (zombi în bolizi bîntuie printr-un Los Angeles post-apocaliptic în căutare de supravieţuitori umani pe care să-i înrobească), vînduse drepturile cinematografice pentru o sumă mai mare decît tot ce cîştigase într-un deceniu de carieră academică şi de publicat la edituri mici, după care îşi dăduse demisia în mijlocul semestrului. Pe vremea aceea Shane era în anul al doilea de masterat şi dezertarea lui Gene era genul de lucru care trecea drept scandalos în cadrul programului, iar atît profesorii, cît şi studenţii se arătaseră profund jigniţi de felul în care Gene se căcase peste toată catedrala literaturii.

Shane i-a dat de urmă profesorului Pergo în L.A., unde adapta pentru marele ecran a doua carte din ceea ce devenise de-acum o trilogie – Demonii nopţii 2: Străzile judecăţii (3D). Gene i-a spus că în ultimii doi ani îl contactaseră „aproape toţi studenţii şi colegii cu care am lucrat vreodată“. Cei mai scandalizaţi de abdicarea lui de la literatură au fost primii care luaseră legătura cu el. Gene i-a dat lui Shane numele unui agent de film, Andrew Dunne, şi i-a recomandat cîteva titluri de cărţi de Syd Field şi Robert McKee despre scrierea scenariilor şi, partea cea mai tare, capitolul despre prezentarea de succes din autobiografia motivaţională a producătorului Michael Deane, intitulată Metoda Decanului: Cum am vîndut Hollywoodul modern Americii şi cum să obţii şi tu succes în viaţă. Un pasaj din cartea lui Deane – „În încăpere nu trebuie să crezi decît în tine. TU eşti povestirea.“ – a reuşit să-i deschidă din nou lui Shane vechea POARTĂ, să-i reînvie încrederea în sine de odinioară, făcîndu-l să-şi perfecţioneze prezentarea, să caute apartamente în L.A., ba chiar să-i telefoneze fostului său agent literar. (Shane: M-am gîndit că n-ar strica să ştii: am terminat-o oficial cu cărţile. Agentul: Am să le dau de ştire celor din comitetul Nobel.)

Iar azi totul va da roade – azi, cînd Shane îşi va face prima prezentare în faţa unui producător de la Hollywood, dar nu în fața unui producător oarecare, ci chiar a lui Michael Deane. Sau cel puţin a asistentei lui Deane, Claire Cutare. Azi, cu ajutorul lui Claire Cutare, Shane Wheeler va face primul pas din debaraua igrasioasă a cărţilor în strălucitoarea sală de bal a cinematografiei…

De îndată ce se va hotărî cu ce să se îmbrace.

Ca la un semn, mama lui Shane strigă de jos:

— Tata e gata să te ducă la aeroport.

Cum nu primeşte nici un răspuns, încearcă din nou:

— N-ai vrea să întîrzii, iubitule.

Apoi:

— Am făcut pîine prăjită.

Şi:

— Încă nu te-ai hotărît cu ce să te îmbraci?

— Vin imediat! strigă Shane şi, într-o izbucnire de exasperare – pricinuită în primul rînd de el însuşi –, dă cu piciorul în maldărul de haine.

În explozia de textile care urmează, ţinuta perfectă pare să se contureze în aer: blugi uşor evazaţi, cu dungi decolorate sub buzunarele din faţă, şi o cămaşă în carouri cu platcă dublă şi capse. Merg perfect cu ghetele de motociclist cu catarame duble. Shane se îmbracă repede, se întoarce spre oglindă şi îşi rulează mînecile cît să dezvăluie doar un colţ din ultima literă a tatuajului.

— Şi-acum, i se adresează Shane imaginii îmbrăcate din oglindă, hai să vindem un film.

La şapte şi jumătate dimineaţa, cafeneaua Coffee Bean, unde merge Claire, e aglomerată, căci la fiecare masă stă un scenarist alb, ursuz și cu ochelari, fiecare pereche de ochelari e aţintită la un laptop Mac Pro, iar pe fiecare Mac Pro e deschis un scenariu electronic intitulat „Versiunea finală“ – la fiecare masă în afară de cea mică, din spate, unde stau doi oameni de afaceri imaculaţi, în costume gri, alături de un scaun gol, care o aşteaptă pe ea.

Claire se îndreaptă într-acolo cu paşi mari şi hotărîţi, iar fusta pe care o poartă atrage atenţia scenariştilor din Coffee Bean. Nu suportă tocurile: o fac să se simtă ca un cal potcovit. Ajunge lîngă cei doi şi le zîmbeşte în timp ce aceştia se ridică s-o salute.

— Bună, James. Bună, Bryan.

Se aşază şi ei îşi cer scuze că le-a luat aşa de mult timp ca s-o contacteze, dar restul e exact cum şi-a imaginat – CV grozav, recomandări minunate, interviu impresionant. Au avut o şedinţă cu plenul comitetului de planificare al muzeului şi, după multe deliberări (i-au oferit slujba altcuiva, iar persoana respectivă a refuzat, îşi dă seama Claire), au decis să-i ofere postul. Ajunși aici, James îi face un semn din cap lui Bryan, care împinge un plic gălbui înspre ea pe măsuţa rotundă. Claire ia plicul și îl deschide puţin, dar de-ajuns cît să vadă cuvintele „Acord de confidenţialitate“. Pînă să apuce să continue, James ridică o mînă în semn de avertisment.

— Trebuie să-ţi spunem ceva înainte să citeşti oferta, zice el şi, pentru prima dată, unul dintre ei n-o mai priveşte direct în ochi: Brian se uită în jur, ca să vadă dacă nu îi ascultă cineva.

La dracu’. Claire trece rapid în revistă scenarii catastrofice: Salarul e în cocaină, trebuie mai întîi să-l omoare pe custodele interimar, e un muzeu al filmului pornografic…

În loc de toate astea, James spune:

— Claire, ce ştii despre scientologie?

Zece minute mai tîrziu, după ce i-a rugat s-o lase să se gîndească peste weekend, Claire e la volan, în drum spre serviciu, și își spune: „Asta nu schimbă cu nimic lucrurile, așa-i?“ Mă rog, muzeul cinematografic al viselor ei nu-i decît o faţadă pentru o sectă… stai, nu-i corect. Cunoaşte cîţiva scientologi şi nu duhnesc a sectă cu nimic mai mult decît luteranii înţepaţi din partea maică-sii sau evreii laici din cea a lui taică-său. Dar oare nu aşa va fi percepută toată treaba? Că a ajuns să conducă un muzeu plin de rahaturile de care Tom Cruise nu poate scăpa în nici un fel?

James a insistat că, în afară de finanţarea iniţială, muzeul nu va avea nici o legătură cu biserica, că donaţiile unor membri ai bisericii vor pune bazele colecţiei, dar că sarcina de a construi cea mai mare parte a muzeului îi va reveni ei.

— Aceasta este modalitatea bisericii de a răsplăti o industrie care de ani de zile e foarte generoasă cu membrii noştri, a zis Bryan.

Şi le plăceau la nebunie ideile ei – expoziţii interactive pe computere, concepute pentru copii, o arhivă a filmului mut, o serie de filme săptămînal, un festival de film anual. Claire oftează: dintre toate lucrurile posibile, de ce trebuiau să fie tocmai scientologii?

Claire întoarce lucrurile pe toate părţile în timp ce conduce ca un zombi, bazîndu-se doar pe instinctele animale primare. Naveta ei pînă la studio e un soi de labirint devenit a doua natură, un labirint de scurtături şi schimbări de benzi, acostamente, benzi pentru navetişti, străzi rezidenţiale, alei, piste de biciclete şi parcări, menit s-o ducă zilnic la studio în exact optsprezece minute după ce iese din apartament.

Dă din cap către paznic, intră pe poarta studioului şi parchează. Îşi ia geanta şi se îndreaptă spre birou, iar paşii par că deliberează şi ei (pleacă, stai, pleacă, stai). Michael Deane Productions îşi are sediul într-un fost bungalow de scriitor de pe proprietatea companiei Universal, înghesuit între studiouri de sunet, birouri şi platouri de filmare. Michael nu mai lucrează pentru Universal, dar le-a adus atît de mulţi bani în anii optzeci şi nouăzeci, că au fost de acord să-l ţină prin preajmă: o coasă pe peretele fabricii de tractoare. Terenul cu biroul e inclus într-un contract de preempţiune pe care Michael l-a semnat cu ani în urmă, cînd avea nevoie de lichidităţi, şi care dă studioului prioritate la cumpărarea tuturor producţiile lui (care pînă la urmă s-au dovedit a nu fi foarte numeroase).

Ajunsă înăuntru, Claire aprinde luminile, se strecoară în spatele biroului şi îşi deschide computerul. Se duce direct la rata încasărilor de joi noaptea, la matinee şi reprezentaţii prelungite din weekend, căutînd un semn de speranţă care-i va fi scăpat înainte, o schimbare de ultim moment a tendinţei generale – dar cifrele arată acelaşi lucru pe care-l arată de ani de zile: numai chestii pentru copii, numai rahaturi de continuări, ecranizări de benzi desenate, filme 3D și cu imagini generate pe computer, toate vîndute în avans, toate în limitele unor previziuni algoritmice de vînzări bazate pe reacţia publicului, pe vizionările test, pe afişe, clipuri de promovare şi reacţia pieţelor străine. Filmele nu mai sînt de-acum decît niște produse de tarabă, reclame la jucării noi, lansări pentru jocuri video. Adulţii aşteaptă trei săptămîni ca să vadă un film decent la cerere sau le urmărește direct de pe internet, prin abonamente smart-TV, aşa că toate evenimentele ce trec drept premiere cinematografice nu sînt decît nişte jocuri video gonflate pentru băieţii cu coaiele umflate şi iubitele lor bulimice. Filmul – prima ei iubire – e mort.

Poate determina cu exactitate ziua în care s-a îndrăgostit: 14 mai 1992, la ora unu noaptea, cu două zile înainte de a împlini zece ani, cînd a auzit ceva ce semăna a rîs în camera de zi, a ieşit din dormitor şi şi-a găsit tatăl plîngînd, ţinînd în mînă un pahar înalt cu ceva întunecat la culoare în el și uitîndu-se la un film vechi la televizor – „Vino-ncoa, puiule“, iar Claire s-a aşezat lîngă el şi s-au uitat în tăcere la ultimele trei sferturi din Mic dejun la Tiffany. Claire s-a minunat de viaţa pe care o vedea pe ecranul acela mic, ca şi cînd şi-ar fi imaginat-o ea însăși fără să-şi dea seama. În asta consta puterea filmului: era ca o senzaţie de déjà-vu. Peste trei săptămîni tatăl ei şi-a părăsit familia ca să se însoare cu ţîţoasa Leslie, fiica de douăzeci şi patru de ani a fostului său partener de la cabinetul de avocatură, dar Claire avea să rămînă convinsă veșnic că Holly Golightly a fost cea care i-a furat tatăl.

Nu aparţinem nimănui şi nimeni nu ne aparţine.

A studiat filmul la o facultate mică de arte, apoi şi-a făcut masteratul la UCLA şi era pe punctul de a-şi începe doctoratul acolo cînd s-au întîmplat două lucruri într-o succesiune rapidă. În primul rînd tatăl ei a suferit un ușor atac cerebral, care i-a relevat lui Claire mortalitatea acestuia şi, prin extensie, a ei însăşi. În al doilea rînd şi-a imaginat cum va fi viaţa ei peste treizeci de ani: o bibliotecară nemăritată într-un apartament plin de pisici botezate după regizori din Noul Val (Godard, ia lăbuţa de pe jucăria de mestecat a lui Rivette… ).

Amintindu-şi de ambiţia ei de Mic dejun la Tiffany, Claire a renunțat la doctorat şi s-a aventurat dincolo de izolata lume academică, ca să încerce să facă filme, nu doar să le studieze.

A început prin a-şi căuta de lucru la una din marile agenţii de impresariat. Agentul care a intervievat-o abia dacă s-a uitat la CV-ul de trei pagini înainte de a o întreba:

— Claire, ştii ce-s alea note de lectură?

Agentul i-a vorbit ca şi cînd Claire ar fi avut şase ani, explicîndu-i că Hollywoodul e un „loc foarte aglomerat“, unde lumea e susținută de agenţi, manageri, contabili şi avocaţi. Agenţii de promovare se ocupau de imagini, asistenţii rezolvau treburi, îngrijitorii tundeau gazonul, menajerele curăţau casele, bonele creşteau copiii, plimbătorii de cîini plimbau cîinii. Şi în fiecare zi aceşti oameni aglomeraţi primeau maldăre de scenarii, cărţi şi proiecte de filme. Nu era logic să-i ajute cineva şi cu astea?

— Claire, îi zise agentul, îţi voi spune un secret: pe-aici nu citeşte nimeni.

Cum văzuse o serie de filme recente, Claire n-ar fi zis că era chiar aşa un secret.

Dar şi-a ţinut gura şi s-a angajat ca lector de manuscrise, scriind rezumate la cărţi, scenarii şi schiţe, comparîndu-le cu filmele de succes, dînd note personajelor, dialogului şi potenţialului comercial și permiţîndu-le agenţilor şi clienţilor acestora să dea impresia nu doar că au citit materialul, dar au făcut chiar un seminar postuniversitar pe tema lui:

Titlu: REPRIZA A DOUA: MOARTEA

Gen: HORROR PENTRU TINERET

Intriga: Şcoala de sîmbătă se combină cu Coşmar pe strada Elm în REPRIZA A DOUA: MOARTEA, povestea unui grup de elevi nevoiți să se lupte cu un suplinitor dezaxat, care în realitate s-ar putea să fie vampir…

Apoi, după doar trei luni în noua ei slujbă, Claire citea un bestseller convenţional, un soi de halcă gotică de sentimentalism, iar cînd a ajuns la finalul ridicol, de tip deus ex machina (o vijelie dărîmă un stîlp de înaltă tensiune şi cablul electric îi şfichiuieşte faţa personajului negativ) …pur şi simplu l-a schimbat. A fost ceva la fel de firesc ca şi cînd s-ar fi aflat într-un magazin de haine, unde ar fi văzut o grămadă dezordonată de pulovere și le-ar fi aranjat. În sinopsis i-a alocat eroinei un rol în propria-i salvare şi apoi nu s-a mai gîndit deloc la subiect.

Dar peste două zile a primit un telefon.

— Aici Michael Deane, a spus vocea de la celălalt capăt al firului. Ştii cine sînt?

Bineînţeles că ştia, deşi a fost surprinsă să audă că încă trăieşte: bărbatul poreclit cîndva „Decanul de la Hollywood“, cel care avusese un cuvînt de spus în unele din cele mai mari filme ale sfîrşitului de secol XX – toate poveștile cu mafioţi, cu monştri şi toate comediile alea romantice –, fost director de studio şi Producător cu P mare, venit din vremea cînd titulatura asta însemna un individ important, capricios, carierist, fustangiu şi prizînd cocaină.

— Iar tu, continuă el, eşti fata de la lectură care tocmai a dres teancul de rahat legat pentru care-am plătit o sută de mii de dolari.

Şi aşa s-a trezit cu o slujbă nouă, ba chiar la un studio şi chiar pe postul de asistent şef pentru dezvoltare al lui Michael Deane, avînd ca sarcină să-l ajute pe Michael „să reintre dracului în joc“.

La început i-a plăcut la nebunie slujba. După speteala din postuniversitară, totul era senzaţional – întîlnirile, animaţia. În fiecare zi soseau scenarii, schiţe şi cărţi. Şi prezentările! Adora prezentările – Deci avem un tip care se trezeşte-ntr-o bună zi şi-şi dă seama că nevastă-sa-i vampir –, cu scriitori şi producători intrînd de-a valma în birou (sticle de apă pentru toată lumea!) ca să-şi împărtăşească viziunile – Pe generic se vede o navă extraterestră şi apoi trecem la un prim-plan cu individul ăsta care stă la un computer –, şi prezentările i-au plăcut în continuare, chiar şi după ce şi-a dat seama că nu duc nicăieri. Prezentările astea erau un gen aparte, un soi de artă dramatică existenţială la timpul prezent. Nu conta cît de veche era povestea în sine: prezentau la timpul prezent un film despre Napoleon, despre omul preistoric, chiar şi despre Biblie: Deci îl avem pe tipul ăsta, Iisus, şi-ntr-o bună zi se scoală din morţi… ca un zombi…

Aşa că, la doar douăzeci şi opt de ani, ea lucra la un studio şi, chiar dacă nu era neapărat ce visase, făcea ce făcea toată lumea în domeniul ăsta: mergea la şedinţe, citea scenarii şi asculta prezentări, prefăcîndu-se că-i place tot şi găsind în acelaşi timp o sumedenie de motive să nu producă nimic. Iar apoi a urmat cel mai rău lucru cu putinţă: succesul…

Încă-i mai răsună în urechi prezentarea: Se cheamă Hookbook. E ca un soi de Facebook video pentru agăţat. Oricine încarcă un video pe site dă automat probă pentru emisiunea TV. Îi alegem pe cei care arată cel mai bine şi vor cel mai mult să şi-o pună, le filmăm întîlnirile şi urmărim toată tărăşenia: agăţatul, despărţirile, nunţile. Partea cea mai bună: distribuţia se rezolvă de la sine. Nu trebuie să plătim nimănui nici un sfanţ!

Michael a plasat emisiunea la un canal de televiziune prin cablu de mîna a doua şi uite-aşa a înregistrat primul succes din ultimul deceniu: un maldăr aburind de sincronism TV/internet la care Claire nici nu poate să se uite. Michael Deane revenise! Iar Claire a înţeles de ce se străduia lumea atît de mult să NU producă nimic: fiindcă odată ce produceai ceva, deveneai acel lucru, singurul lucru de care erai capabil. Acum Claire îşi petrece zilele ascultînd prezentări pentru Înfulecă (indivizi obezi dînd năvală să mănînce mese uriaşe) şi Damă bogată, damă săracă (femei de vîrsta a doua excitate, cărora li se aranjează întîlniri cu tineri excitaţi).

Situaţia s-a înrăutăţit atît de mult, încît Claire a început să aştepte cu nerăbdare vinerea prezentărilor surpriză, singura zi cînd mai are ocazia să asculte o prezentare oarecare pentru un film. Din păcate, majoritatea acestor prezentări de vineri vin din trecutul lui Michael: indivizi pe care i-a întîlnit la Alcoolicii Anonimi, cărora le datorează favoruri sau care-i datorează lui favoruri, cunoscuţi de la club, foşti parteneri de golf, foşti traficanţi de cocaină, femei cu care s-a culcat în anii şaizeci şi şaptezeci, bărbaţi cu care s-a culcat în anii optzeci, prieteni de-ai fostelor neveste şi de-ai celor trei copii legitimi sau de-ai celor trei copii mai în vîrstă şi nu tocmai legitimi, copilul doctorului, copilul grădinarului, copilul tipului care se-ngrijeşte de piscină, tipul care se-ngrijeşte de piscina copilului.

Uite-l, de exemplu, pe individul programat la nouă şi jumătate: un scenarist TV cu pete hepatice care a jucat squash cu Michael pe vremea lui Reagan şi acum vrea să facă un reality show cu nepoţii lui (ale căror fotografii le înşiră mîndru pe masa de conferinţe). „Ce drăguţ“, spune Claire şi „Vaai!“ şi „Ce dulce“ şi „Da, e clar că acum autismul se diagnostichează exagerat“.

Dar Claire nu se poate plînge de acest fel de prezentări decît dacă este pregătită să asculte Prelegerea despre Loialitate a lui Michael Deane, felul în care, în oraşul ăsta indiferent, Michael Deane este omul care nu-şi uită niciodată prietenii, care-i strînge tare în braţe şi-i priveşte drept în ochi: Ştii că întotdeauna mi-a plăcut ce faci… (NUMELE PERSOANEI). Vino la mine la birou vinerea viitoare şi vorbeşte cu asistenta mea, Claire. Apoi Michael scoate o carte de vizită, o semnează, i-o pune persoanei în mînă şi uite-aşa ajunge pe listă. Deţinătorii unei cărţi de vizită semnate de Michael Deane şi-ar putea dori bilete la o premieră, numărul de telefon al unui actor anume sau un afiș semnat, dar de obicei vor acelaşi lucru ca toată lumea: să facă o prezentare.

Aici a face o prezentare, o ofertă de film, înseamnă a trăi. Oamenii fac oferte pentru copii lor la şcolile bune, fac oferte pentru case pe care nu şi le permit, iar cînd sînt prinşi în braţele cui nu trebuie, oferă explicaţii neverosimile. Spitalele oferă maternităţi, grădiniţele oferă iubire, liceele oferă succes… reprezentanţele companiilor de automobile oferă lux, consilierii – respect de sine, fetele de la masaj – finaluri fericite, cimitirele – odihnă veşnică… E un proces interminabil prezentarea asta publicitară – interminabil, ameţitor, epuizant şi la fel de implacabil ca moartea. La fel de obişnuit ca aspersoarele de dimineaţă.

La sediul acesta o carte de vizită semnată de Michael Deane e o formă de valută forte – cu cît mai veche, cu atît mai valoroasă, după părerea lui Claire. Cînd programarea de la zece şi un sfert îi flutură pe sub nas o carte de vizită de pe vremea cînd Michael era director de studio, Claire speră că va asculta o ofertă de film, dar individul se lansează într-o prezentare de reality show atît de cumplită, încît ar putea fi chiar genială: „Palatul paranoicilor: întrerupem medicaţia bolnavilor psihici, îi punem într-o casă cu camere de filmat ascunse şi ne jucăm cu minţile lor: aprind lumina şi începe muzica, deschid frigiderul şi se trage apa la toaletă…“

Şi, dacă tot veni vorba de medicamente, programarea de la unsprezece şi jumătate pare să fi renunţat să și le ia: fiul vecinului lui Michael Deane intră cu paşi mari şi apăsaţi, îmbrăcat într-o pelerină şi cu o fîşie de barbă sub bărbie, şi, fără să se uite în ochii ei, prezintă un miniserial TV despre o lume imaginară pe care a creat-o doar în mintea lui („Dacă pun ceva pe hîrtie, sigur mi-o fură careva“), denumită Tetralogia Veraglim – Veraglim fiind un univers alternativ din a opta dimensiune, iar Tetralogia fiind „ca o trilogie, dar cu patru povestiri în loc de trei“. În timp ce el bălmăjeşte mai departe despre caracteristicile fizice ale acestei lumi imaginare (în Veraglim există un rege invizibil, o revoltă în desfășurare a centaurilor, iar penisurile stau erecte timp de o săptămînă în fiecare an), Claire priveşte pe furiş în jos, înspre telefonul care îi vibrează în poală. Dac-ar fi încă în căutare de semne, acesta ar fi unul bun: nătîngul ei iubit fără carieră şi amator de cluburi de striptease tocmai s-a trezit – la douăsprezece fără douăzeci – şi i-a trimis un SMS cu o întrebare dintr-un singur cuvînt, fără vreun semn de punctuaţie: lapte. Şi-l imaginează pe Daryl cum stă în faţa frigiderului în chiloţi, nu găseşte laptele şi îi trimite un mesaj cu întrebarea asta tîmpită. Unde-şi imaginează c-ar putea fi laptele ăsta? Îi răspunde maşina de spălat, iar în timp ce individul cu Veraglim mormăie în continuare despre fantezia lui schizoidă, Claire se întreabă dacă nu cumva Soarta îşi rîde acum de ea, dacă nu cumva își bate joc de tîrgul pe care l-a făcut şi îi oferă cea mai groaznică vineri cu surprize din istorie – poate cea mai groaznică zi din toate punctele de vedere după întîmplarea aceea din clasa a opta, cînd i-a venit un ciclu nestăvilit în timpul unui meci mixt de kickball⁴ de la ora de educaţie fizică, iar visătorul de Marshall Aiken a arătat înspre pata de pe pantalonii ei scurţi şi a ţipat la profesor „Claire sîngerează“ –, fiindcă acum îi sîngerează creierul, i se scurge pe masa de conferinţe în timp ce psihopatul ăsta se lansează în volumul al doilea al Tetralogiei Veraglim (Flandor îşi scoate din teacă sabia-umbră!) şi pe BlackBerry-ul din poală îi pîlpîie un nou SMS de la Daryl: cereale.

Roţile avionului scîrţîie şi prind pista, iar Shane Wheeler se trezeşte de la zdruncinătură şi se uită la ceas. Încă e bine. Mă rog, avionul are o oră întîrziere, dar mai sînt trei ceasuri pînă la întîlnire şi de-acum nu mai are decît douăzeci şi trei de kilometri pînă la destinaţie. Cît îți poate lua să parcurgi douăzeci şi trei de kilometri cu maşina? Ajuns la poarta de debarcare, se întinde, coboară din avion şi înaintează ca în vis prin tunelul lung, cu pardoseală de gresie, al aeroportului, trece prin zona de recuperare a bagajelor şi printr-o uşă turnantă, ajunge pe un trotuar însorit, sare într-un autobuz care îl duce pînă la centrul de închiriat maşini, se pune la coadă laolaltă cu turiştii care se îndreaptă spre Disney (probabil toţi au văzut acelaşi cupon online de închiriat maşini în valoare de douăzeci și patru de dolari) şi, cînd îi vine rîndul, îi întinde angajatei de la ghişeu permisul de conducere şi cardul de credit. Ea îi pronunţă numele cu atîta importanţă („Shane Wheeler?“), încît, preţ de-o iluzorie secundă, îşi imaginează că a făcut un salt în timp şi celebritate şi că ea a auzit cumva de el – dar, bineînţeles, ea nu face decît să se bucure că i-a găsit rezervarea. Trăim într-o lume a miracolelor banale.

— Aţi venit cu afaceri sau pentru distracție, domnule Wheeler?

— Pentru mîntuire, răspunde Shane.

— Asigurare doriţi?

Odată ce a refuzat asigurarea, a respins propunerea de a opta pentru o categorie superioară, s-a descotorosit de GPS-ul scump şi de opţiunile de realimentare, Shane o ia din loc cu contractul de închiriere, un set de chei şi o hartă care arată de parcă ar fi fost desenată de un copil de zece ani drogat cu metamfetamină. Instalat într-un Kia roşu, Shane fixează scaunul şoferului la distanța potrivită față de volan, inspiră adînc, porneşte maşina şi repetă cuvintele cu care-şi va începe prima prezentare din viaţă: „Deci era un tip…“

După o oră a reuşit să se îndepărteze de locul unde urma să aibă întîlnirea. Maşina este blocată într-un ambuteiaj şi Shane crede chiar că se îndreaptă în direcţia greşită (GPS-ul îi pare acum o afacere nemaipomenită). Azvîrle deoparte harta inutilă pe care a căpătat-o odată cu maşina şi îl sună pe Gene Pergo pe mobil. Îi răspunde robotul. Încearcă și la agentul care i-a aranjat întîlnirea, dar asistenta acestuia îi spune „Îmi pare rău, nu-l am pe Andrew“, indiferent ce o fi însemnînd asta. Înciudat, încearcă s-o sune pe maică-sa pe mobil, apoi pe taică-său şi, într-un final, sună la numărul fix de-acasă: La dracu’, unde-s toţi? Următorul număr care-i vine în minte e al fostei sale soţii. Saundra e ultima persoană pe care ar vrea s-o sune acum, dar acesta-i halul de disperare în care a ajuns.

Probabil că numele îi apare în continuare în memoria telefonului, fiindcă primele ei cuvinte sînt:

— Spune-mi că suni fiindcă ai restul banilor pe care mi-i datorezi.

Asta spera să evite: toată discuția asta cu cine cui i-a distrus creditul şi cine cui i-a furat maşina – lucrurile care le-au colorat toate conversaţiile de-un an încoace. El oftează.

— Dacă chiar vrei să ştii, Saundra, sînt pe cale să-ţi fac rost de bani chiar acum.

— Iar donezi plasmă?

— Nu. Sînt în L.A. pentru o prezentare și încerc să-mi vînd filmul.

Ea rîde şi apoi îşi dă seama că el vorbeşte serios.

— Stai puţin. Acum scrii un film?

— Nu. Prezint un film. Prima dată îl prezinţi şi-l vinzi, apoi îl scrii.

— Nu-i de mirare că filmele-s ca curu’, spune ea.

Aceasta este o replică tipică pentru Saundra: o chelneriţă cu pretenţii de poet. S-au cunoscut în Tucson, unde ea lucra la Ceaşca de Paradis, cafeneaua unde Shane mergea să scrie în fiecare dimineaţă. S-a îndrăgostit, în ordine, de: picioarele ei, rîsul ei şi felul în care idealiza scriitorii şi era dispusă să-i sprijine munca.

Ea – după cum a recunoscut la final – s-a îndrăgostit în mare parte de rahaturile lui.

— Ascultă, spune Shane, ai putea să te abţii puţin de la criticile culturale şi să-mi cauţi Universal City pe MapQuest?

— Chiar ai o întîlnire la Hollywood?

— Da, spune Shane. Cu un mare producător de la un studio.

— Cu ce eşti îmbrăcat?

El oftează şi-i spune ce i-a spus Gene Pergo, că nu contează cu ce eşti îmbrăcat la o prezentare („În afara cazului în care ai în garderobă un costum anti-rahat“).

— Pun pariu că ştiu ce-ai pe tine, spune Saundra şi începe să îi descrie ţinuta pînă la ciorapi.

Shane regretă acest apel.

— Ajută-mă doar să mă dumiresc unde merg.

— Ce titlu are filmul ăsta al tău?

Shane oftează. Trebuie să-şi aducă aminte că nu mai sînt căsătoriţi: latura ei ironică şi caustică nu mai are nici o putere asupra lui.

— Donner!

Saundra rămîne tăcută preţ de o clipă. Dar ştie ce-l interesează, care-i sînt obsesiile de lectură.

— Scrii un film despre canibali?

— Ţi-am mai spus, prezint un film ca să-l vînd şi nu-i despre canibali.

Evident, se poate spune că expediţia Donner este un subiect dificil pentru un film. Dar la o prezentare cel mai mult contează abordarea, după cum a scris Michael Deane în des copiatul capitol al paisprezecelea din Metoda Decanului, memoriile sale devenite text clasic de autoperfecţionare:

Ideile sînt ca sfincterele. Fiecare fund are unul. Importantă e abordarea pe care-o ai. Cu abordarea corectă, m-aş putea duce azi la Fox şi le-aş putea vinde un film despre un restaurant care servește coaie de maimuţe coapte.

Iar Shane are „abordarea“ perfectă. Donner! nu se va concentra pe povestea clasică a expediţiei Donner – toţi oamenii de-acolo blocaţi în tabăra aceea groaznică, degerînd, murind de foame şi sfîrşind prin a se mînca unii pe alţii –, ci pe destinul unui ebenist din expediţie, pe nume William Eddy, care, în fruntea unui grup format în mare parte din femei tinere, trece munţii şi ajunge la adăpost după o călătorie cumplită şi eroică, iar apoi – Atenţie, actul al treilea! –, cînd îşi redobîndește puterile, se întoarce să-şi salveze nevasta şi copiii. Cînd i-a prezentat ideea la telefon agentului Andrew Dunne, Shane s-a simţit animat de forța ei. „E istoria unui triumf“, i-a spus el agentului, „o istorie eroică despre tenacitate! Curaj! Hotărîre! Iubire!“ În aceeaşi după-amiază agentul i-a aranjat o întîlnire cu Claire Silver, asistenta pentru dezvoltare a lui… atenţie… Michael Deane!

— Ha, spune Saundra după ce-a ascultat întreaga poveste. Şi chiar crezi că poţi vinde chestia asta?

— Da, cred, spune Shane şi e sincer.

Este un principiu conex esențial al practicii „Te POARTĂ ca şi cînd“, al încrederii în sine a lui Shane, de inspiraţie cinematografică: credinţa profundă a generaţiei sale în providenţa laică episodică, ideea – perfecţionată în decenii de divertisment – că, după treizeci sau şaizeci sau o sută douăzeci de minute de complicaţii, lucrurile se rezolvă cumva.

— Bine, spune Saundra, care nici acum nu e complet imună la farmecul de necontestat al iluzoriei încrederi în sine a lui Shane, şi îi dă indicaţiile de pe MapQuest.

Cînd Shane îi mulţumeşte, Saundra răspunde:

— Baftă azi, Shane.

— Mulţumesc, spune Shane.

Şi, ca întotdeauna, bunăvoinţa lipsită de pasiune şi absolut autentică a fostei sale soţii îl face să se simtă cel mai singur om de pe planetă.

S-a sfîrşit. Ce tîrg tîmpit: o singură zi ca să găsească o idee grozavă pentru un film! De cîte ori nu i-a spus Michael: „Noi nu lucrăm în industria filmului, ci în industria zgomotului“. Şi, da, ziua nu s-a terminat încă, dar individul de la două patruzeci şi cinci îşi zgîndăreşte o zgaibă de pe frunte în timp ce prezintă un serial poliţist (Deci poliţistul ăsta – zgîndăreşte zgaiba –, un poliţist zombi…) şi Claire simte că pierde ceva vital din ea, că-i moare o parte din optimism. Programarea de la ora patru (un individ pe care-l cheamă Shawn Weller…) probabil că nu va apărea, iar cînd se uită la ceas – patru şi zece –, Claire o face cu ochi înceţoşaţi, adormiţi. Deci asta este. S-a terminat. Nu-i va spune nimic lui Michael despre dezamăgirea care o încearcă. Ce rost ar avea? Îi va da tăcută preavizul de două săptămîni, îşi va strînge lucrurile în cutii, se va strecura afară din biroul acesta şi va începe o slujbă de împachetat suveniruri pentru scientologi.

Şi cu Daryl cum rămîne? Îi dă şi lui papucii azi? E în stare? A mai încercat recent s-o termine cu el, dar nu îi iese niciodată. E ca şi cînd ai tăia supă cu cuţitul – n-ai în ce să împingi. Ea zice „Daryl, trebuie să vorbim“, iar el doar zîmbeşte în felul acela al lui şi sfîrşesc prin a face dragoste. Ea bănuieşte chiar că toată povestea îl și excită oarecum. Ea zice „Nu cred că lucrurile merg bine între noi“, iar el începe să-şi dea jos cămaşa. Ea se plînge de faptul că el frecventează cluburi de striptease şi el pare doar amuzat. (Ea: „Îmi promiţi că nu mai mergi?“ El: „Îţi promit că nu te fac pe tine să mergi“.) Daryl nu se ceartă, nu minte, nu îi pasă. Mănîncă, respiră, fute. Cum te detaşezi de cineva care e deja atît de profund detaşat?

L-a cunoscut în timpul filmărilor la ceea ce probabil că va fi singurul ei film – Demonii nopţii. Claire a avut întotdeauna o slăbiciune pentru tatuaje, iar Daryl, care avea o apariţie (împleticire? poticnire?) pe post de zombi numărul 14, a scos la iveală nişte braţe musculoase, acoperite cu cerneală. Pînă atunci Claire avusese în principal relaţii cu genul de indivizi sensibili şi inteligenţi (care făceau ca propria-i sensibilitate inteligentă să pară redundantă) şi cu vreo doi şmecheraşi din breasla cinematografiei (a căror ambiţie era ca un al doilea penis). Categoria „actor şomer“ n-o încercase încă. Dar nu cu gîndul ăsta renunţase la carapacea protectoare a şcolii de film: că se va înfrupta din tot ce-i visceral, lumesc? Iar la început visceralul lumesc s-a arătat la înălţimea aşteptărilor (îşi aduce aminte cum s-a întrebat: „M-a atins măcar cineva pînă acum?“). Treizeci şi şase de ore mai tîrziu, în timp ce ea zăcea în pat, după ce făcuse sex cu individul cel mai chipeş cu care se culcase vreodată (uneori îi plăcea doar să-l privească), Daryl a recunoscut, ca şi cînd n-ar fi fost cine știe ce, că tocmai ce-l aruncase prietena lui în stradă şi n-avea unde să stea. După aproape trei ani, Demonii nopţii rămîne rolul cel mai bun al lui Daryl şi zombi 14 rămîne o halcă masculină superbă în patul ei.

Nu, n-o va termina cu Daryl. Nu astăzi. Nu după scientologi şi după bunicii mîndri, nebunii, poliţiştii zombi şi obsedaţii de zgaibe. Îi va mai da o şansă lui Daryl. Se va duce acasă, îi va aduce o bere, se va cuibări pe umărul lui lat şi tatuat, se vor uita împreună la te-veu’ (lui îi plac camioanele alea care merg pe gheaţă de pe Discovery Channel) şi va avea măcar această fragilă conexiune cu viaţa. Nu, nu-i tocmai plămada din care-s făcute visele, dar e ceva absolut american: o naţiune întreagă de zombi din Demonii nopţii ce traversează în goană linia orizontului, profitînd din plin de belșugul de benzină pentru a ajunge acasă şi a sta cu privirea stinsă în faţa televizorului, uitîndu-se la Ice Road Truckers şi Hookbook pe ecranul plat de cincizeci şi cinci de ţoli (Dublu cinci, cum îi zice Daryl, Sammy Hagar⁵).

Claire îşi culege haina şi o porneşte spre uşă. Se opreşte, se uită peste umăr la biroul unde şi-a imaginat că va avea şansa de a realiza ceva nemaipomenit – un vis naiv, de Holly Golightly – şi îşi mai verifică o dată ceasul: 4.17 şi numărătoarea continuă. Ajunsă afară, încuie uşa în urma ei, inspiră adînc şi pleacă.

Ceasul din Kia închiriată a lui Shane arată şi el 4.17: a întîrziat mai mult de un sfert de oră şi simte că-şi dă duhul. „Futu-i, futu-i, futu-i!“ Izbește cu pumnul în volan. Chiar după ce a reuşit pînă la urmă să întoarcă, a fost prins în cîteva ambuteiaje şi a greşit ieşirea de pe autostradă. Cînd soseşte în sfîrşit la poarta studioului, unde paznicul dă din umeri şi-l informează că destinul îl aşteaptă la cealaltă poartă, are deja douăzeci şi patru de minute întîrziere şi transpiră abundent în atent aleasa ţinută nonşalantă. Cînd ajunge la poarta corectă, a întîrziat douăzeci şi opt de minute – treizeci cînd îşi recuperează în sfîrşit actul de identitate de la al doilea paznic, îşi trînteşte cu mîini tremurătoare permisul de parcare pe bord şi intră în parcare.

Shane se află acum la doar şaizeci de metri de bungalow-ul lui Michael Deane, dar iese din maşină şi o pornește împleticit în direcţia greşită, rătăceşte printre masivele studiouri de sunet – este cel mai curat cartier de depozite din lume – şi pătrunde în cele din urmă într-un cerc format de un mănunchi de bungalow-uri şi un minibuz plin de turişti cu borsete la brîu, care fac un tur al studioului, cu aparatele de fotografiat şi telefoanele mobile ridicate şi ascultînd un ghid care le spune la microfon istorii apocrife despre o vrajă demult apusă. Oamenii cu aparate de fotografiat ascultă cu răsuflarea tăiată, aşteptînd să poată face vreo legătură cu propriul lor trecut (Ce mult mi-a plăcut programul acela!), iar cînd Shane se apropie împleticit de minibuz, turiştii avizi de vedete îi confruntă părul vîlvoi, perciunii laţi şi trăsăturile alungite și agitate cu miile de feţe de celebrităţi pe care le au în minte – E un Sheen? Un Baldwin? Vreun star de la dezintoxicare? – şi, cu toate că nu reuşesc să asocieze aspectul ciudat de atrăgător al lui Shane cu cel al vreunui personaj celebru, îi fac totuşi fotografii, pentru orice eventualitate.

Ghidul continuă să trăncănească în microfon, povestindu-le călătorilor din minibuz într-o limbă ce aduce a engleză cum o anumită scenă faimoasă de despărţire dintr-un anumit program faimos de televiziune a fost faimos filmată „chiar acolo“, iar cînd Shane se apropie, şoferul ridică un deget, ca să-şi poată termina povestea. Transpirat, aproape în lacrimi, pradă unui crize acute de ură de sine – cu dîrzenia din POARTĂ spulberată –, Shane se trezeşte holbîndu-se la numele de pe ecusonul ghidului: „ANGEL“.

— Nu te supăra, spune Shane.

Angel îşi acoperă microfonul şi zice cu un accent puternic:

— Ce drac’ vrei tu?

Angel e cam de aceeaşi vîrstă cu el, aşa că Shane încearcă să recurgă la camaraderia tipică celor ce n-au împlinit încă treizeci de ani.

— Omule, sînt într-o întîrziere groaznică. Mă poţi ajuta să găsesc biroul lui Michael Deane?

Întrebarea are efectul de a-l face pe un alt turist să-l fotografieze pe Shane. Angel însă nu face decît să arate smucit cu degetul mare şi porneşte minibuzul, dezvăluind un indicator pe care-l ascundea şi care arată înspre un bungalow: „MICHAEL DEANE PRODUCTIONS“.

Shane se uită la ceas. De-acum e în întîrziere cu treizeci şi şase de minute. Futu-i, futu-i, futu-i. Aleargă, întoarce în sfîrşit colţul şi ajunge – dar uşa de la intrare e blocată de un bătrîn cu baston. Preţ de o clipă Shane îşi imaginează că acesta ar putea fi însuşi Michael Deane, deşi agentul i-a spus că Deane nu va fi prezent la întîlnire şi că nu va avea de-a face decît cu asistenta pentru dezvoltare, Claire Cutare. Oricum, nu e Michael Deane. Nu-i decît un bătrîn oarecare, de vreo şaptezeci de ani, într-un costum gri-închis, cu pălărie de fetru cenuşie, cu bastonul agăţat de braţ şi cu o carte de vizită în mînă. La zgomotul ghetelor lui Shane pe asfalt, bătrînul se întoarce şi îşi scoate pălăria, dînd la iveală o coamă de păr de culoarea ardeziei şi doi ochi de un albastru ciudat, deschis.

Shane îşi drege vocea.

— Intri? Fiindcă eu… eu sînt în mare întîrziere.

Bărbatul întinde o carte de vizită: veche, şifonată şi pătată, cu scrisul şters. E de la alt studio, 20th Century Fox, dar numele e corect: Michael Deane.

— Eşti în locul potrivit, spune Shane.

Îşi arată propria carte de vizită Michael Deane – model mai nou.

— Vezi? Acum e la studioul ăsta.

— Da, eu mers ăsta, spune bărbatul cu un puternic accent italian – Shane îl recunoaşte din anul în care a studiat la Florenţa.

Arată spre cartea de vizită pe care scrie „20th Century Fox“:

— Mi-au zis, mergi ăsta.

Arată înspre bungalow.

— Dar… e închis.

Lui Shane nu-i vine să creadă. Trece pe lîngă bărbat şi încearcă uşa. Da, încuiată. Atunci s-a sfîrşit.

— Pasquale Tursi, spune bărbatul, întinzînd mîna.

Shane i-o strînge.

— Mare Ratat, spune el.

Claire i-a trimis lui Daryl un SMS ca să-l întrebe ce vrea la cină. Primul răspuns – kfc – e urmat de un al doilea mesaj: hookbook necenzurat. Claire i-a spus lui Daryl că studioul e pe punctul de a transmite online o variantă necenzurată, mai erotică, a programului, plină de toată nuditatea şi prostia nemărginită care nu puteau fi transmise la televiziunea clasică. Foarte bine, se gîndeşte ea. Se va duce înapoi la birou ca să ia programul apocaliptic al companiei pentru care lucrează, va trece pe la KFC prin drive-through, apoi se va cuibări lîngă Daryl şi-şi va clarifica viaţa luni. Întoarce maşina, paznicul îi dă drumul înăuntru, iar ea parchează din nou în spatele bungalow-ului lui Michael. O porneşte înspre birou ca să ia DVD-urile cu materialele necenzurate, dar cînd ia colţul, Claire Silver vede la uşa clădirii nu una, ci două cauze pierdute tipice pentru vinerea prezentărilor surpriză. Se opreşte, gîndindu-se cum ar fi să se întoarcă şi să plece.

Uneori încearcă să ghicească cine sînt cei care vin la prezentările din vinerea surprizelor şi asta face şi acum. Păr vîlvoi şi perciuni stufoşi, blugi rupţi din fabrică şi cămaşă în carouri? Băiatul fostului traficant de cocaină al lui Michael. Şi un bătrîn cărunt, cu ochi albaştri şi costum cenuşiu? Aici e mai greu. Un individ pe care Michael l-a cunoscut în 1965, în timp ce-l lingea cineva-n fund la o orgie acasă la Tony Curtis?

Tînărul agitat o vede apropiindu-se.

— Claire Silver?

Nu, se gîndeşte ea.

— Da, răspunde Claire.

— Eu sînt Shane Wheeler şi îmi cer mii de scuze. Traficul a fost aglomerat, m-am rătăcit şi… Există vreo şansă să mă mai primiţi?

Claire se uită neajutorată la individul mai în vîrstă, care-şi scoate pălăria şi întinde cartea de vizită.

— Pasquale Tursi, spune el. Eu venit caut… pe… domnul Deane.

Minunat: două cauze pierdute. Un copil care nu ştie să se descurce în L.A. şi un italian dintr-altă eră. Amîndoi bărbaţii o privesc fix şi îi întind cărţile de vizită cu numele lui Michael Deane. Claire le ia. Cum era de aşteptat, cea a tînărului este mai nouă. O întoarce pe partea cealaltă. Dedesubtul semnăturii lui Michael e un mesaj de la agentul Andrew Dunne. I-a tras-o de curînd lui Andrew, nu în sensul că s-a culcat cu el – ceea ce ar fi fost scuzabil –, ci l-a rugat să oprească din circulaţie o mostră de promovare la Dacă se potriveşte pantoful, reality show-ul de modă al clientului său, cît timp Michael se mai gîndeşte. Numai că Michael a cumpărat în schimb drepturile pentru un program rival, Fetiş pentru pantofi, ceea ce a ucis efectiv ideea clientului lui Andrew. Mesajul agentului spune: „Sper să-ţi placă!“ O prezentare de răzbunare: of, trebuie să fie ceva groaznic!

Cealaltă carte de vizită e un mister: cea mai veche de-a lui Michael Deane pe care-a văzut-o vreodată, mototolită şi ştearsă, de la primul studio la care a lucrat Michael, 20th Century Fox. Ocupaţia îi atrage atenţia: publicitate? Michael și-a început cariera în publicitate? Cît de veche e cartea asta de vizită?

Sincer vorbind, după ziua pe care o avusese, dacă Daryl i-ar fi trimis orice alt mesaj în afară de kfc şi hookbook necenzurat, poate că le-ar fi spus acestor doi indivizi că jocul s-a terminat, că au pierdut căruţa milei pe ziua de azi. Dar Claire se gîndeşte din nou la Soartă şi la tîrgul pe care l-a făcut. Descuie uşa şi îi întreabă din nou cum îi cheamă. Perciuni şleampeţi = Shane. Ochi holbaţi = Pasquale.

— Haideţi în spate, în sala de conferinţe, spune ea.

Ajunși înăuntru, se aşază sub nişte afișe ale filmelor memorabile făcute de Michael (Atac mintal, Hoțul de iubire). Nu are timp de amabilităţi. Aceasta e prima şedinţă de prezentări la care nu se oferă apă.

— Domnule Tursi, vreţi să începeţi?

Bărbatul se uită nedumerit în jur.

— Domnul Deane… nu e aici?

Are un accent puternic şi vorbeşte ca şi cînd ar mesteca fiecare cuvînt.

— Mi-e teamă că azi nu vine. Sînteţi prieteni vechi?

— Îl cunosc…

Se uită fix la tavan.

— Ah, nel sessantadue.

— O mie nouă sute şaizeci şi doi, spune tînărul.

Cînd Claire se uită curioasă la el, Shane dă din umeri.

— Am studiat un an în Italia.

Claire şi-i imaginează pe Michael şi pe bătrînul ăsta pe vremuri, rătăcind prin Roma într-o decapotabilă, culcîndu-se cu actriţe italiene, bînd grappa. Acum Pasquale Tursi pare dezorientat.

— El zice… „Tu… dacă ai nevoie de ceva“.

— Desigur, răspunde Claire. Promit c-am să-i dau lui Michael toate detaliile prezentării. Ce-ar fi să începeţi cu începutul?

Pasquale strînge din ochi ca şi cînd n-ar înţelege.

— Engleza mea… e mult timp…

— Începutul, îi spune Shane lui Pasquale. L’inizio.

— E vorba despre un individ care… îl îndeamnă Claire.

— O femeie, spune Pasquale Tursi. Vine în satul meu, Porto Vergogna… în…

Se uită spre Shane, cerîndu-i ajutorul.

— O mie nouă sute şaizeci şi doi? zice Shane din nou.

— Da. E… frumoasă. Iar eu… sînt, fac… ăă… o plajă, da? Şi tenis?

Îşi freacă fruntea. Povestea îi scapă deja printre degete.

— E… în cinema?

— Actriţă? întreabă Shane Wheeler.

— Da.

Pasquale Tursi dă din cap şi priveşte în gol.

Claire se uită la ceas şi încearcă din răsputeri să urnească prezentarea asta.

— Deci… o actriţă vine în satul ăsta şi se îndrăgosteşte de individul care construieşte o plajă?

Pasquale se uită din nou la Claire.

— Nu. De mine… poate, da. E… l’attimo, da?

Se uită înspre Shane, cerîndu-i ajutorul.

— L’attimo che dura per sempre.

— Clipa ce durează o veşnicie, spune Shane încet.

— Da, zice Pasquale şi dă din cap. O veşnicie.

Claire se simte pișcată de aceste cuvinte puse într-o asemenea proximitate: „clipă“ și „veșnicie“. Nu tocmai la fel ca KFC şi Hookbook. Brusc, se înfurie: pe romantismul ei şi ambiţia ei prostească, pe gustul pe care-l are la bărbaţi, pe scientologii ăia caraghioşi, pe taică-său, pentru că s-a uitat la filmul ăla tîmpit şi-apoi a şters-o, pe ea însăşi, pentru că s-a întors din drum – pe ea însăşi, pentru că speră în continuare la ceva mai bun. Şi pe Michael: Dracu’ să-l ia pe Michael, cu slujba asta de căcat şi cu cărţile lui de vizită de căcat şi cu toţi prietenii lui hămesiţi și de căcat şi cu toate căcaturile de favoruri pe care le datorează tuturor oamenilor de căcat pe care i-a futut pe vremea cînd futea tot ce prindea.

Pasquale Tursi suspină.

— Era bolnavă.

Claire se înroşeşte de nerăbdare:

— Ce-avea? Lupus? Psoriazis? Cancer?

La cuvîntul cancer, Pasquale ridică brusc privirea şi bolboroseşte în italiană:

— Sì. Ma non è così semplice…

Şi în acest moment puştiul Shane întrerupe:

— Ăă… domnişoară Silver? Nu cred că individul ăsta a venit să prezinte.

Iar bărbatului îi spune rar în italiană:

— Questo è realmente accaduto? Non in un film?

Pasquale dă din cap:

— Sí. Sono qui per trovarla.

— Mda, s-a întîmplat cu adevărat, îi spune Shane lui Claire.

Se întoarce iar spre Pasquale:

— Non l’ha piú vista da allora?

Pasquale dă din cap că nu şi Shane se întoarce spre Claire:

— N-a văzut-o pe actriţa asta de aproape cincizeci de ani. A venit s-o caute. Come si chiama? întreabă apoi Shane.

Italianul se uită la Claire, la Shane şi apoi iar la Claire.

— Dee Moray, spune el.

Iar Claire simte o smucitură în piept, o mişcare undeva mai în profunzime, o despicătură în cinismul cîştigat cu greu, în această tensiune înfrigurată cu care se confruntă. Numele actriţei nu-i spune nimic, dar bătrînul pare complet transformat de faptul că l-a rostit cu voce tare, ca şi cînd nu l-ar mai fi spus de ani de zile. Ceva din nume o afectează şi pe ea – povara momentului în care recunoaşte iubirea, cuvintele acelea, clipă şi veşnicie –, ca şi cînd ar putea simţi cincizeci de ani de dor în acel singur nume, cincizeci de ani de durere care dormitează şi în ea, care poate că dormitează în toată lumea pînă în momentul cînd iese brusc la iveală, ca acum. Iar clipa aceasta este atît de încărcată, încît Claire trebuie să-şi coboare privirea, ca să nu simtă cum lacrimile îi ard şi ei ochii, şi în acel moment se uită la Shane şi vede că simte şi el acelaşi lucru, cum numele plutește în aer preţ de-o secundă doar… între ei trei… apoi coboară lin spre podea, ca o frunză căzătoare, iar italianul îl urmărește cum se aşterne, și Claire speră, îşi doreşte, se roagă ca bătrînul să mai spună numele o dată, de data asta mai încet – ca să-i sublinieze importanţa, cum se face atît de des în scenarii –, dar el n-o face. Se uită doar fix la podea, unde a căzut numele, şi lui Claire Silver îi trece prin cap că a văzut mult prea multe filme la viaţa ei.

1. Aluzie la faimoasa carte a lui Allan Bloom din 1987, The Closing of the American Mind (Criza spiritului american).

2. Joc de cuvinte bazat pe asemănarea ortografică şi fonetică dintre „Dean“ (decan – engl.) şi Deane, numele personajului.

3. Universitatea California, Berkeley – una din cele mai prestigioase universităţi din Statele Unite.

4. Joc de copii asemănător cu baseballul, dar în care mingea e lovită cu piciorul şi nu cu bîta.

5. Rocker american al cărui mare hit a fost „I Can’t Drive 55“. Titlul se referă la limita de viteză de 55 de mile pe oră, valabilă în multe state americane.