John Williams, Stoner

Copyright © 1965 by John Williams

All rights reserved

© 2014 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5088-0

ISBN PDF: 978-973-46-5089-7

ISBN print: 978-973-46-4973-0

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: © Thomas Eakins (1844-1916), Gânditorul: portretul lui Louis N. Kenton, 1900

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Scriitor, editor şi profesor universitar, JOHN WILLIAMS s-a născut în 1922 în Clarksville, Texas. S-a înrolat în aviaţia Statelor Unite în timpul celui de-al Doilea Război Mondial, petrecînd doi ani şi jumătate în Birmania şi India. La sfîrşitul războiului, se înscrie la Universitatea din Denver. Debutează în 1948 cu romanul Nothing But the Night, urmat de volumul de poeme The Broken Landscape (1949). În 1960 îi apare al doilea roman, Butcher’s Crossing, o frescă a vieţii din Kansasul anilor 1870. În 1963, graţie unei burse Rockefeller, face o călătorie de documentare în Italia, călătorie care va sta la baza romanului său din 1972, Augustus. În 1965 îi apare romanul Stoner, povestea vieţii unui profesor imaginar de la Universitatea din Missouri. Intrat în atenţia publicului după aproape jumătate de secol, romanul devine un fenomen editorial internaţional, traducerea în limba franceză fiind semnată de celebra scriitoare Anna Gavalda. Romanul Augustus, care înfăţişează Roma din timpul împăratului Octavian Augustus, a primit prestigiosul National Book Award, alături de Himera de John Barth. John Williams a murit în 1994, înainte de a termina cel de-al cincilea roman al său, The Sleep of Reason.

Dedic această carte prietenilor și foștilor mei colegi din Catedra de Engleză de la Universitatea din Missouri. Își vor da seama imediat că e vorba de o operă de ficțiune – că nici unul dintre personaje nu este bazat pe vreo persoană reală, în viață sau decedată, și că nici unul dintre evenimente nu își are corespondentul în realitățile de la Universitatea din Missouri. Își vor mai da seama și că mi-am permis unele libertăți, atât în ce privește descrierea, cât și istoria Universității, astfel încât și ea a devenit, de fapt, un loc fictiv.

1

William Stoner a intrat la Universitatea din Missouri în anul 1910, la vârsta de nouăsprezece ani. Opt ani mai târziu, în toiul Primului Război Mondial, și-a luat doctoratul și a acceptat un post de asistent la aceeași Universitate, unde a predat până la moarte, în 1956. Nu a ajuns mai mult de lector și puțini studenți și-l aminteau cât de cât după ce încheiau un curs de-al lui. Când a murit, colegii au donat bibliotecii Universității, în memoria lui, un manuscris medieval. Manuscrisul se găsește și acum în Secțiunea de Cărți Rare, cu inscripția „Oferit Bibliotecii Universității din Missouri în memoria lui William Stoner, membru al Catedrei de Engleză. Din partea colegilor“.

Câte un student care dă peste numele lui se mai întreabă poate, într-o doară, cine a fost William Stoner, dar rareori curiozitatea trece dincolo de o întrebare indiferentă. Colegii lui Stoner, care nu-l stimau cine știe ce nici când era în viață, abia dacă îl mai pomenesc; pentru cei mai în vârstă, numele lui e o amintire a finalului care îi așteaptă pe toți; pentru cei mai tineri, e doar un simplu sunet care nu evocă nici un trecut și nici o identitate la care s-ar putea raporta ei sau carierele lor.

S-a născut în 1891, la o fermă micuță din centrul statului Missouri, aproape de satul Booneville, la vreo şaizeci şi ceva de kilometri de Columbia, orașul Universității. Cu toate că părinții erau tineri la nașterea lui – tatăl lui avea douăzeci și cinci de ani, mama doar douăzeci –, Stoner i-a văzut mereu, chiar și când era mic, ca pe nişte oameni bătrâni. La treizeci de ani tatăl lui arăta de cincizeci; încovoiat de muncă, privea fără speranță la peticul de pământ arid care îi hrănea familia de la un an la altul. Mama lui își ducea viața răbdătoare, ca pe un moment care se tot prelungea și pe care trebuia să-l suporte. Avea ochii foarte deschiși la culoare și încețoșați, iar ridurile minuscule din jurul lor erau accentuate de părul încărunțit pieptănat peste cap și strâns într-un coc la ceafă.

William Stoner nu-și amintea vreo vârstă la care să nu fi avut responsabilităţile lui în gospodărie. La șase ani mulgea vacile costelive, dădea lături porcilor din cocina aflată la câțiva pași de casă și aduna ouăle de la un cârd de găini anemice. Chiar şi după ce a început să meargă la școala din sat, aflată la treisprezece kilometri distanță de fermă, din zori și până după ce se lăsa întunericul ziua lui era plină de îndatoriri de un fel sau altul. La șaptesprezece ani începuse să meargă adus de umeri sub povara treburilor.

Era o gospodărie singuratică, în care el era unicul copil și nu aveau nimic în comun în afară de necesitatea trudei. Seara stăteau toți trei în bucătăria mică, luminată de o singură lampă cu kerosen, cu ochii ațintiți la flacăra gălbuie; adesea, în răstimpul de o oră și ceva dintre cină și culcare, singurul sunet care se auzea erau mișcările ostenite ale unui trup pe scaunul cu spătar drept și scârțâitul slab al unei grinzi care ceda puțin câte puțin sub greutatea anilor casei.

Casa era construită sub forma unui pătrat rudimentar, iar șipcile nevopsite se lăsaseră în dreptul prispei și al ușilor. În timp, împrumutase culorile pământului uscat – maro și cenușiu, striat cu alb. Pe o latură a casei se întindeau un salonaș lung, mobilat sărăcăcios cu scaune cu spătar drept și câteva mese cioplite, și o bucătărie unde membrii familiei stăteau mai tot timpul când erau cu toții acasă. Pe partea cealaltă erau două dormitoare, fiecare mobilat cu câte un pat de fier vopsit în alb, un scaun cu spătarul drept și o masă cu o lampă și un lighean pentru spălat. Podelele aveau dușumele nevopsite, cu spaţii între ele și care scârțâiau de vechi ce erau; praful se strecura întruna printre scânduri și mama lui Stoner trebuia să-l măture în fiecare dimineață.

La școală își făcea lecțiile tot ca pe niște corvezi gospodărești, doar ceva mai puțin epuizante decât cele de la fermă. Când a absolvit liceul, în primăvara lui 1910, se aștepta să preia și mai multe din muncile câmpului; avea impresia că, de la o vreme, taică-său era tot mai lent și mai slăbit.

Dar într-o seară, spre sfârșitul primăverii, la capătul unei zile întregi de prășit porumbul, când stăteau în bucătărie după ce fuseseră strânse vasele, i-a zis:

— Fuse p-aci inspectorul funciar săptămâna trecută.

William şi-a ridicat privirea din mușamaua cu pătrăţele albe şi roșii, întinsă frumos pe masa rotundă din bucătărie. Nu a spus nimic.

— Cică au o școală nouă la Universitate, în Columbia. Îi zice Colegiul Agricol. Spune că ar trebui să te duci. Ține patru ani.

— Patru ani, a spus Stoner. Costă bani?

— Poți să muncești pentru casă și masă, a spus tatăl său. Maică-ta are un văr d-a’ntâia care are o casă la marginea orașului. O să fie nevoie de cărți și alte de-astea. Aș putea să-ți trimit trei dolari pe lună.

William și-a întins palmele pe fața de masă care lucea stins în lumina lămpii. Nu fusese niciodată mai departe de Booneville, adică la douăzeci şi cinci de kilometri de fermă. A înghițit în sec ca să-și potolească tremurul vocii.

— Crezi că te descurci pe-aici singur? a întrebat.

— Eu și cu maică-ta ne descurcăm. O să pun grâu p-alea douăzeci de sus; asta mai taie din muncă.

William s-a întors către maică-sa.

— Mamă? a întrebat.

Ea a răspuns cu un glas lipsit de expresie.

— Faci ce zice taică-tău.

— Chiar vreți să merg? a întrebat, de parcă aproape că spera să audă o negare. Chiar vreți să mă duc?

Taică-său s-a foit pe scaun. Și-a privit degetele groase, pline de bătături și de crăpături în care pământul intrase atât de adânc, că nu mai ieșea nici la spălat. Și-a încrucișat degetele și le-a ridicat deasupra mesei, aproape într-un gest de rugăciune.

— Io n-am făcut nici un fel de școală, a spus, privindu-și mâinile. Am început să muncesc la o fermă când am terminat clasa a șasea. Nu prea dădeam io doi bani pe școală când eram tânăr. Da’ acuma, nu știu. Pământul ăsta parcă se face tot mai uscat și mai greu de lucrat pe an ce trece; nu mai e bogat ca atunci când eram io mic. Inspectorul zice că acuma au idei noi, fac altfel lucrurile și asta te învață la Universitate. Poate că așa o fi. Uneori, când muncesc la câmp, m-apuc și mă gândesc.

S-a oprit. Degetele i s-au încleștat și mâinile împreunate au căzut pe masă.

— M-apuc și mă gândesc…

Și-a privit încruntat mâinile și a scuturat din cap.

— Te duci la Universitate când vine toamna. Maică-ta și cu mine ne descurcăm noi.

Era cel mai lung discurs pe care îl auzise vreodată de la tatăl său. În toamnă s-a dus la Columbia și s-a înscris în anul întâi la Universitate, la Colegiul Agricol.

A sosit în Columbia într-un costum nou de postav negru, comandat din catalogul Sears & Roebuck și plătit cu banii de pe ouăle vândute de maică-sa, un palton ponosit care fusese al tatălui lui, o pereche de pantaloni albaștri de serj cu care, o dată pe lună, mergea la Biserica Metodistă din Booneville, două cămăși albe, două rânduri de haine de lucru și douăzeci și cinci de dolari peșin în buzunar, pe care taică-său îi împrumutase de la un vecin contra grâului din toamnă. A pornit pe jos din Booneville, unde îl aduseseră părinții dimineața devreme, cu căruța familiei trasă de un catâr.

Era o zi fierbinte de toamnă, iar drumul de la Booneville la Columbia era plin de praf; mergea de aproape o oră când l-a prins din urmă o căruță cu mărfuri și căruțașul l-a întrebat dacă vrea să-l ia. A dat din cap că da și s-a urcat pe capră. Pantalonii de serj erau roșii de praf până la genunchi, iar fața arsă de soare și de vânt era acoperită de o crustă de mizerie de la praful de pe drum amestecat cu sudoare. Drumul a fost lung și tot timpul și-a scuturat pantalonii cu gesturi stângace și și-a trecut mâinile prin părul aspru, nisipiu, care refuza să se așeze cum trebuie pe cap.

Au ajuns în Columbia spre seară. Căruțașul l-a lăsat pe Stoner la marginea orașului și i-a indicat un grup de clădiri la umbra unor ulmi înalți.

— Uite-ți Universitatea, a spus. Acolo ți-e școala.

Timp de câteva minute după ce omul s-a îndepărtat, Stoner a rămas nemișcat, cu ochii țintă la complexul de clădiri. Nu mai văzuse niciodată ceva atât de impunător. Clădirile de cărămidă roșie se întindeau dincolo de un gazon larg, întrerupt de alei pietruite și de mici petice de grădină. Dincolo de uimirea și teama pe care i le inspirau, l-a cuprins brusc și o senzație de siguranță și liniște pe care nu o cunoscuse până atunci. Cu toate că era târziu, s-a plimbat minute bune pe la marginea campusului, privind doar, ca și cum n-ar fi avut dreptul să intre.

Începuse să se întunece când a întrebat un trecător cum ajunge la Ashland Gravel, drumul care avea să-l ducă la ferma lui Jim Foote, vărul primar al mamei sale, pentru care urma să muncească; și se făcuse deja întuneric când a ajuns la casa albă, cu două niveluri, în care avea să locuiască. Nu le cunoştea pe gazdele sale și i se părea ciudat să apară la ușa lor atât de târziu.

L-au întâmpinat cu o înclinare a capului, studiindu-l îndeaproape. După câteva momente, timp în care Stoner stătuse stingher în ușă, Jim Foote i-a făcut semn să intre într-un salonaș slab luminat, ticsit de mobilă tapițată și bibelouri înșirate pe mese care luceau stins. A rămas în picioare.

— Ai mâncat? a întrebat Foote.

— Nu, domnule, a răspuns Stoner.

Doamna Foote i-a făcut semn cu degetul să o urmeze și a pornit cu pași neauziți. Stoner a traversat în urma ei câteva camere până au ajuns în bucătărie, unde i s-a indicat să se așeze la masă. Femeia i-a pus în față o ulcică cu lapte și câteva bucăți de turtă rece de mălai. Stoner a băut laptele, dar în gura lui, uscată de emoțiile trăite pâinea nu voia să intre.

Foote a intrat în încăpere și a rămas în picioare lângă nevasta lui. Era un bărbat mărunt, nu avea mai mult de un metru șaizeci, cu o față lungă și nas ascuțit. Nevasta lui era masivă și mai înaltă cu o palmă decât el; ochii nu i se vedeau din spatele ochelarilor fără rame şi îşi ținea strânse buzele subțiri. L-au urmărit cu priviri lacome tot timpul cât și-a băut laptele.

— Dai hrană și apă la vite, duci resturile la porci dimineața, a turuit Foote.

Stoner l-a privit fără să înțeleagă.

— Cum?

— Asta ai de făcut dimineața, a spus Foote, înainte să pleci la școală. Pe urmă, seara, le dai iar mâncare și apă, hrănești porcii, aduni ouăle, mulgi vacile. Tai lemne pentru foc când ai vreme. La sfârșit de săptămână mă ajuți la ce am de făcut.

— Da, domnule, a spus Stoner.

Foote l-a studiat o clipă.

— Colegiu…, a spus și a clătinat din cap.

Așa că, pentru nouă luni de casă și masă, a dat mâncare și apă la vite, a hrănit porcii, a adunat ouăle, a muls vacile și a tăiat lemne. A mai arat și a grăpat câmpul, a dezgropat rădăcini (iarna, nevoit să sape o palmă în pământul înghețat) și a bătut untul în putinei pentru doamna Foote, care privea aprobând sumbru din cap cum amestecătorul de lemn pleoscăie în sus și în jos prin lapte.

L-au încartiruit la etajul de sus, unde înainte fusese depozit; singura mobilă era un pat de fier negru cam căzut pe care fusese întinsă o saltea subțire de pene, o masă hodorogită pe care se afla o lampă cu kerosen, un scaun cu spătar drept care se hâțâna pe podea și o ladă mare pe care o folosea drept birou. Iarna, singura lui căldură era cea care se strecura prin podea din camerele de jos; se înfășura în cuverturile și păturile zdrențuite care i se dăduseră și își sufla în palme ca să poată da paginile cărților fără să le rupă.

Își făcea temele pentru facultate la fel cum își făcea și munca de la fermă – temeinic, conștiincios, fără plăcere, dar și fără chin. La finalul primului an, media calificativelor era puțin sub „Bine“; se bucura că nu e mai mică și nu îl îngrijora că nu e mai mare. Era conștient că învățase lucruri pe care înainte nu le știa, dar asta nu însemna pentru el decât că se va putea descurca și în anul al doilea la fel de bine cum se descurcase și în primul.

În vara de după primul an la colegiu, s-a întors la ferma tatălui său și a ajutat la strângerea recoltei. O dată tatăl său l-a întrebat dacă îi place la școală și el a răspuns că îi place. Taică-său a încuviințat din cap și nu a mai deschis subiectul niciodată.

Abia când s-a întors să înceapă anul doi a aflat de ce venise de fapt la colegiu.

În anul doi era, deja, o figură familiară în campus. Purta, indiferent de anotimp, același costum negru de postav, cămașă albă și cravată îngustă; încheieturile i se iţeau de sub mânecile hainei, iar pantalonii îi fluturau neplăcut pe picior, de parcă erau o uniformă care fusese a altcuiva.

Orele de corvezi casnice se înmulțeau pe măsură ce patronul său devenea tot mai indolent, iar serile lungi şi le petrecea în camera lui, pregătindu-și metodic temele pentru facultate; începuse seria de cursuri obligatorii pentru diploma de licență la Colegiul Agricol, așa că în primul semestru al anului doi a avut de studiat două cursuri de specialitate, un curs de chimia solului de la Facultatea de Agronomie și un altul care era o cerință mai mult de formă pentru toți studenții Universității – un curs introductiv de literatură engleză, care dura un semestru.

După primele câteva săptămâni, cursurile de specialitate nu-i mai puneau probleme; erau atâtea de făcut și atâtea de ținut minte. Cursul de chimia solului l-a interesat mai mult la modul general; nu-i trecuse niciodată prin minte că bulgării maronii de pământ cu care lucrase practic toată viața erau altceva decât ce păreau a fi și începea să-și dea vag seama că aceste cunoștințe pe care le acumula acum i-ar putea fi de folos când o să se întoarcă la ferma tatălui său. Dar cursul obligatoriu de literatură engleză îl tulbura și îi provoca o neliniște cum nu mai simțise vreodată.

Cursul era ținut de un bărbat între două vârste, puțin peste cincizeci de ani; se numea Archer Sloane și își îndeplinea îndatoririle pedagogice cu un aparent amestec de dispreț și batjocură, ca și cum era conștient de existența unei prăpastii atât de adânci între ce știa și ceea ce ar putea spune, încât nu mai făcea nici un efort să o micșoreze. Trezea teamă și antipatie în rândul majorităţii studenților, lucru la care reacționa cu un amuzament detașat, ironic. Era un om de statură mijlocie, cu o față prelungă, cu riduri adânci, bărbierită atent; avea un tic – își trecea nervos mâinile prin claia de păr cărunt, ondulat. Vocea lui seacă și lipsită de orice inflexiune ieșea printre buzele care abia se mișcau fără expresie și fără intonație; dar degetele lungi și suple se mișcau grațios și convingător, ca și cum ar fi încercat să dea cuvintelor forma de care vocea nu era capabilă.

Când nu era în sala de curs, când își vedea de treburile de la fermă sau studia mijindu-şi ochii în lumina slabă din cămăruța lui fără geam de sub acoperiş, Stoner se trezea adesea cu imaginea acestui bărbat în fața ochilor. Îi venea greu să recompună în minte figura oricăruia dintre ceilalți profesori sau să-și amintească ceva foarte clar din celelalte cursuri; dar chipul lui Archer Sloane era mereu undeva la poarta conștiinței, cu vocea lui seacă și cuvintele lui aruncate parcă la plesneală despre vreun pasaj din Beowulf sau vreun distih de-al lui Chaucer.

A descoperit că nu se descurca la cursul introductiv de literatură la fel ca la celelalte cursuri. Cu toate că memorase autorii și operele și datele și influențele, puțin a lipsit să nu pice la primul examen; și a făcut aproape la fel de prost și la următorul. Și-a citit și recitit temele la literatură de atâtea ori, încât pregătirea celorlalte cursuri a început să aibă de suferit; și totuși cuvintele pe care le citea nu erau altceva decât cuvinte pe hârtie și nu găsea nici o utilitate acestei activități.

Și analiza cuvintele pe care Archer Sloane le rostea la curs de parcă sub înțelesul lor banal și sec ar fi putut descoperi un indiciu care să-l îndrepte în direcția în care trebuia să ajungă; se cocoșa peste un pupitru prea mic ca să fie comod, ținându-se de margini atât de strâns, încât i se albeau articulaţiile degetelor, contrastând cu pielea maronie și bătucită; se concentra, încruntat și își mușca buza de jos. Dar cu cât Stoner și colegii lui erau mai disperați să înțeleagă, cu atât Archer Sloane părea mai dispreţuitor şi îi forța mai tare. Și o dată disprețul a explodat în furie, îndreptată numai și numai împotriva lui Stoner.

Citiseră la curs două dintre piesele lui Shakespeare și încheiau săptămâna cu studiul sonetelor. Studenții erau nervoși și nedumeriți, destul de speriați de tensiunea care creștea între ei și silueta gârbovită care îi privea de la catedră. Sloane le citise cu voce tare sonetul LXXIII; mătura sala cu privirea și buzele i strânseseră într-un zâmbet fără urmă de amuzament.

— Care este semnificația sonetului? a întrebat brusc și apoi a tăcut, iscodindu-şi studenţii cu priviri sumbre, aproape încântat că nu exista nici o speranță de răspuns. Domnule Wilbur? Nimic. Domnule Schmidt? Cineva a tușit. Sloane și-a îndreptat ochii negri și scăpărători către Stoner. Domnule Stoner, care este semnificația sonetului?

Stoner a înghițit în sec și a încercat să deschidă gura.

— E un sonet, domnule Stoner, a spus Sloane sec, o compoziție poetică din paisprezece versuri, cu o anumită structură pe care sunt sigur că ai memorat-o. Este scris în limba engleză, pe care cred că o vorbești de ceva vreme. Autorul este William Shakespeare, un poet mort, dar care ocupă, cu toate astea, o poziție destul de importantă în mințile câtorva.

A mai zăbovit câteva clipe cu privirea asupra lui Stoner, apoi ochii i s-au golit de orice expresie și s-au fixat, orbi, undeva în spatele sălii. Fără să se uite în carte, a recitat încă o dată sonetul; iar vocea îi era dintr-odată mai profundă și mai blândă, ca și cum cuvintele și sunetele și ritmurile i se substituiseră pentru o clipă cu totul:

Tu vezi în mine anotimpul când

Pierită frunză, galbenă și rară,

În ceața rece-atârnă tremurând

Pe crengi ca-n strane care-n veri cântară.

În mine vezi treptat cum amurgește

O zi, pe urma soarelui apus,

Ce-ncet, încet spre noapte-o îmbrâncește,

Pecetea ăstei morți de cum i-a pus.

În mine vezi cenușa ce se-ncinge

Pe jarul tinereții ei scrumit,

Ca-n patul morții unde-ncet se stinge

De-același dor ce-n vremuri l-a hrănit.

     Tu asta vezi, și asta-ți dă avânt

     Să ții la ce vei părăsi curând¹.

Într-un moment de liniște, cineva și-a dres glasul. Sloane a repetat ultimele versuri și vocea redevenise plată, era din nou a lui.

Tu asta vezi, și asta-ți dă avânt

Să ții la ce vei părăsi curând.

Sloane și-a întors din nou privirea către William Stoner și a spus sec:

— Domnul Shakespeare îți vorbește peste timp, de acum trei sute de ani, domnule Stoner; îl auzi?

William Stoner și-a dat seama că își ținea răsuflarea de câteva clipe bune. A expirat ușor, perfect conștient de cum i se mișcă hainele pe corp în timp ce plămânii i se goleau de aer. Și-a mutat privirea de la Sloane și s-a uitat de jur împrejur. Lumina care pătrundea pieziș prin ferestre cădea pe fețele colegilor lui, încât iluminarea părea să vină dinăuntrul lor, strălucind în semiobscuritate; un student a clipit și o umbră ușoară i s-a lăsat pe obrazul al cărui puf scânteia în lumina soarelui. Stoner și-a dat seama că îşi mai relaxase strânsoarea degetelor pe pupitru. Și-a mișcat degetele, cu privirea ațintită asupra lor, minunându-se de pielea brună, de modul complicat cum unghiile creșteau din degetele lui boante; i s-a părut că simte sângele curgând nevăzut prin venele și arterele minuscule, pulsând delicat, firav din vârfurile degetelor spre întregul trup.

Sloane începuse din nou să vorbească.

— Ce-ți spune dumitale poetul, domnule Stoner? Ce semnificație are sonetul lui?

Stoner şi-a înălţat privirea încet și fără tragere de inimă.

— Semnificația, a spus și și-a ridicat ușor mâinile în aer; a simțit cum i se împăienjenesc ochii care căutau silueta lui Archer Sloane. Semnificația…, a spus din nou și n-a fost capabil să termine ce începuse să spună.

Sloane l-a privit cu curiozitate. Apoi a dat scurt din cap și a spus:

— Sunteți liberi.

S-a întors și a ieșit din sală fără să se uite la nimeni.

William Stoner abia dacă îşi dădea seama de studenții care se ridicau mormăind și bombănind și ieșeau din clasă târșâindu-și picioarele. A rămas minute bune pe scaun, nemișcat, cu privirea ţintuită la dușumelele mătuite de pașii nerăbdători ai generațiilor de studenți pe care nu avea să-i vadă sau să-i știe vreodată. Și-a lăsat picioarele să lunece pe podea, pe lemnul care hârșâia sec sub tălpi, simţindu-i duritatea chiar și prin pantofi. Apoi s-a ridicat și a ieșit încet din sală.

Frigul pișcător al toamnei târzii îi răzbătea prin haine. A privit în jur la crengile noduroase ale copacilor, răsucindu-se și încolăcindu-se pe fundalul cerului palid. Îl atingeau uşor studenții care se grăbeau spre ore; le auzea murmurul vocilor și țăcănitul tocurilor pe aleile pietruite și le vedea fețele, îmbujorate de frig, ferindu-se de vântul ușor. Îi privea curios, de parcă nu-i mai văzuse până atunci, și se simțea deopotrivă foarte departe și foarte aproape de ei. A luat cu el senzația la cursul următor și aceasta nu l-a părăsit pe toată durata prelegerii profesorului de chimia solului, în timp ce asculta vocea monotonă care recita informații de scris în caiete și de memorat printr-un proces de toceală care deja începea să-i fie străin.

În al doilea semestru al acelui an universitar, William Stoner a renunțat la cursurile de specialitate și a abandonat curicula obligatorie de la Colegiul Agricol; s-a înscris la cursuri de introducere în filozofie și istorie antică și la două cursuri de literatură engleză. Peste vară s-a întors din nou la ferma părinților lui, l-a ajutat pe taică-său să strângă recolta și nu a pomenit nimic de studiile de la Universitate.

Mult mai târziu, avea să se gândească la ultimii doi ani de facultate ca la o perioadă ireală, care aparținuse altcuiva, o perioadă scursă nu în ritmul regulat cu care era obișnuit, ci cu hopuri și poticneli. Secvențele se succedau și în același timp păreau izolate unele de altele, și el avea senzația că e suspendat undeva în afara timpului și că îl privește cum se scurge prin fața ochilor lui ca nişte diapozitive rulate când mai repede, când mai încet.

A devenit conștient de el însuși ca niciodată până atunci. Uneori își privea chipul în oglindă, chipul prelung cu claia de păr castaniu, uscăcios și își ducea mâinile la pomeții proeminenţi; vedea încheieturile subțiri care ieșeau o palmă de sub mânecile hainei și se întreba dacă și ceilalți îl văd la fel de ridicol cum se vedea el.

Nu avea nici un fel de planuri de viitor și nu vorbea cu nimeni despre incertitudinile lui. A continuat să muncească la soții Foote pentru masă și casă, dar nu la fel de mult ca în primii doi ani de facultate. Timp de trei ore în fiecare după-amiază și o jumătate de zi la sfârșit de săptămână se punea la dispoziția lui Jim și a Serenei Foote; restul timpului și-l păstra pentru el.

O parte din timpul ăsta şi-o petrecea în cămăruța lui din pod; dar de câte ori avea o clipă liberă, după ce se terminau cursurile și își isprăvea munca pentru gazdele lui, se întorcea la Universitate. Uneori, seara, umbla fără țintă prin curtea dreptunghiulară lungă, deschisă, printre cuplurile care se plimbau vorbindu-și în șoaptă; cu toate că nu-i cunoștea și nici nu intra în vorbă cu ei, simțea o afinitate faţă de oamenii aceștia. Uneori stătea în centrul curții, privind la cele cinci coloane uriașe din fața Clădirii Jesse, care țâșneau din iarba rece și se pierdeau în noapte; aflase că doar coloanele mai rămăseseră din vechiul corp central al Universității, mistuit de foc cu mulți ani în urmă. Gri-argintii în lumina lunii, simple și pure, păreau să reprezinte stilul de viață pe care îl adoptase, așa cum un templu îl reprezintă pe zeul căruia îi este închinat.

În biblioteca Universității, se plimba printre rafturile de cărţi, printre miile de volume, inhalând ca pe o tămâie exotică mirosul stătut de piele, pânză și pagini care se măcinau. Uneori se oprea, scotea un volum din raft și îl ținea o clipă în palmele mari care se înfiorau la atingerea încă străină a cotorului, copertelor și paginilor care se lăsau în voia mâinilor lui. Apoi răsfoia cartea, citea câte un paragraf la întâmplare, întorcând paginile cu degete țepene, ca și cum se temea că ar fi putut rupe și distruge cu stângăcia lor ceea ce abia descoperiseră cu atâtea eforturi.

Nu avea nici un prieten și pentru prima dată în viață şi-a dat seama cât e de singur. Uneori, seara, în camera lui din pod, îşi ridica ochii din cartea pe care o citea și privea spre cotloanele întunecate unde flacăra lămpii pâlpâia printre umbre. Dacă privea lung și fix, din întuneric se năștea o lumină ce lua forma imaterială a lucrurilor pe care le citea. Și atunci se simțea suspendat undeva în afara timpului, la fel ca în ziua aceea, în sala de curs, când i se adresase Archer Sloane. Trecutul răsărea din întunericul în care zăcuse, iar morții reveneau la viață sub ochii lui; trecutul și morții se împleteau în prezent cu cei vii, încât avea viziunea efemeră, dar incredibil de acută a masei în care era comprimat și din care nu exista, dar nici nu căuta, scăpare. Prin fața lui se perindau Tristan și frumoasa Isolda; Paolo și Francesca dansau în bezna strălucitoare; Elena și superbul Paris, cu chipuri amare, apăsate de consecinţele faptelor lor, se ridicau din neguri. Și el le stătea alături așa cum nu le-ar fi putut sta niciodată colegilor lui care mergeau de la un curs la altul, care vieţuiau într-o universitate mare din Columbia, Missouri, și care își duceau zilele indiferenți, într-o atmosferă de Vest Mijlociu.

Într-un an a învățat destulă greacă și latină cât să poată citi texte simple; nu rareori îl ardeau ochii înroșiți de efort și de lipsa de somn. Uneori se gândea la el însuși așa cum fusese cu câțiva ani în urmă și era uluit de amintirea acelei figuri străine, pământii și pasive ca țărâna din care se ridicase. Se gândea la părinții lui și ei erau la fel de străini precum copilul pe care îl aduseseră pe lume; simțea pentru ei o milă amestecată și o iubire îndepărtată.

Într-o zi, spre mijlocul celui de-al patrulea an la Universitate, Archer Sloane l-a oprit la finalul cursului și l-a chemat în biroul lui să stea de vorbă.

Era iarnă și peste campus plutea o ceață joasă și umedă, tipică Vestului Mijlociu. Cu toate că era aproape de prânz, crengile subțiri ale sângerilor sclipeau de chiciură, iar firele negre de iederă care se cățărau pe coloanele impunătoare din fața Clădirii Jesse erau bordate cu cristale care licăreau irizate pe griul pietrei. Paltonul lui Stoner era deja atât de uzat, încât se hotărâse să nu-l poarte la întâlnirea cu Sloane, în ciuda frigului pătrunzător. A parcurs aleea repede, tremurând, și a urcat treptele late de piatră de la intrarea în clădire.

Venit din frigul de afară, l-a izbit căldura intensă din interior. Griul exterior se strecura prin ferestrele și ușile cu geam de pe ambele laturi ale coridorului, făcând dalele galbene să strălucească mai puternic chiar decât lumina cenușie care cădea peste ele, iar coloanele masive de stejar și lambriurile ceruite să lucească stins din penumbra lor. Pași târșâiți răsunau pe podele, iar murmurul vocilor se pierdea în imensitatea coridorului; siluete neclare se mișcau încet, reunindu-se și despărțindu-se; iar în aerul apăsător se simţeau mirosul de vopsea de ulei de pe pereți și izul hainelor de lână ude. Stoner a urcat scara de marmură lustruită până la etajul întâi, unde era biroul lui Archer Sloane. A bătut în ușa închisă, a auzit o voce dinăuntru și a intrat.

Camera era lungă și îngustă, luminată de o singură fereastră aflată în capătul opus ușii. Rafturile încărcate de cărți se ridicau până la tavanul înalt. Lângă fereastră era înghesuit un birou și la el, pe jumătate răsucit în scaun, cu silueta profilându-se întunecat în contralumină, stătea Archer Sloane.

— Domnule Stoner, a spus Sloane sec, ridicându-se pe jumătate și arătând către un scaun îmbrăcat în piele din fața lui. M-am uitat prin dosarul dumitale.

A tăcut și a ridicat niște documente de pe birou, privindu-le cu o detaşare ironică.

— Sper că nu te deranjează curiozitatea mea.

Stoner și-a umezit buzele și s-a foit în scaun. A încercat să-și încrucișeze palmele mari, să le facă nevăzute.

— Nu, domnule, a spus cu glas răguşit.

Sloane a încuviințat din cap.

— Bun. Observ că ai început ca student la agricultură și cândva prin anul doi ai trecut la cursurile de literatură. Așa este?

— Da, domnule, a răspuns Stoner.

Sloane s-a lăsat pe spate și a privit către pătratul de lumină care intra prin fereastra micuță de sus. Și-a lipit buricele degetelor și s-a întors spre tânărul care stătea țeapăn în fața lui.

— Scopul oficial al acestei întrevederi este să te informez că va trebui să-ți modifici și în acte programul de studii, să-ți anunți intenția de a renunța la cursurile inițiale și să-ți declari opțiunea finală. E treabă de cinci minute la registratură. Te ocupi de asta, da?

— Da, domnule, a răspuns Stoner.

— Dar, cum probabil ai bănuit, nu ăsta e motivul pentru care te-am rugat să treci pe aici. Te superi dacă te întreb câte ceva despre planurile dumitale de viitor?

— Nu, domnule, a spus Stoner. Și-a privit mâinile, cu degetele împletite strâns.

Sloane a dus mâna pe dosarul cu acte pe care îl lăsase pe birou.

— Văd că erai puțin mai în vârstă decât majoritatea studenților când ai intrat la Universitate. Aveai aproape douăzeci de ani, am dreptate?

— Da, domnule, a răspuns Stoner.

— Și la vremea respectivă intenționai să urmezi programul de cursuri al facultății de agricultură?

— Da, domnule.

Sloane s-a lăsat pe spate, cu privirea în tavanul înalt, cufundat în penumbră. Brusc, a întrebat:

— Și acum ce intenții ai?

Stoner a rămas tăcut. Era ceva la care nu se gândise. Într-un final, a răspuns cu o urmă de ciudă:

— Nu știu. Nu prea m-am gândit.

— Aștepți cu nerăbdare ziua când vei ieși din izolarea acestor ziduri în ceea ce unii numesc lumea largă? l-a întrebat Sloane.

Stoner a zâmbit, în ciuda stânjenelii:

— Nu, domnule.

Sloane a bătut cu degetele în dosarul din fața sa.

— Din documentele de aici rezultă că provii dintr-o comunitate rurală. Înțeleg că părinții dumitale lucrează pământul?

Stoner a încuviințat din cap.

— Și ai de gând să te întorci la fermă după absolvire?

— Nu, domnule, a răspuns Stoner și hotărârea care a răsunat în vocea lui l-a surprins. S-a minunat singur de decizia pe care o luase brusc.

Sloane a dat din cap.

— Îmi închipui că un student bun la Litere s-ar putea să descopere că a dobândit competențe nu tocmai potrivite pentru munca pământului.

— Nu mă întorc, a zis Stoner de parcă Sloane nu spusese nimic. Dar nu știu exact ce o să fac.

Și-a privit mâinile și lor le-a vorbit mai departe.

— Cred că încă nu conștientizez că mai e atât de puțin și se termină, că o să părăsesc Universitatea la finalul anului.

Sloane a spus într-o doară:

— Desigur, nu este neapărat nevoie să pleci. Înțeleg că nu ai posibilitatea să te întreții?

Stoner a clătinat din cap.

— Ai calificative excelente în toți anii de studiu. Cu excepția – a ridicat din sprâncene și a zâmbit – cu excepția cursului introductiv de literatură din anul doi, ai primit „Foarte bine“ la toate cursurile de engleză și nimic sub „Bine“ la alte cursuri. Dacă te-ai putea întreține un an, un an și ceva după absolvire, ai reuși, n-am nici o îndoială, să-ţi închei cu succes cursurile de masterat; după care probabil că ai putea să predai în timp ce-ți pregătești doctoratul. Asta dacă te interesează vreun pic o astfel de perspectivă.

Stoner s-a tras înapoi.

— Ce vreți să spuneți? a întrebat și a simțit în propria voce ceva ce semăna cu teama.

Sloane s-a aplecat spre el până când fețele li s-au apropiat; Stoner a văzut cum ridurile de pe fața prelungă și uscăţivă i se destind și a auzit cum vocea seacă și batjocoritoare se îmblânzește și lasă garda jos.

— Chiar nu știi, domnule Stoner? a întrebat Sloane. Încă nu ai înțeles care îți e viitorul? O să fii profesor.

Dintr-odată Sloane a părut că se află undeva la mare distanţă, iar pereții camerei s-au tras îndărăt. Stoner se simțea suspendat în aer și și-a auzit propria voce întrebând:

— Sunteți sigur?

— Sunt sigur, a spus Sloane încet.

— De unde știți? Cum vă puteți da seama?

— Dragostea, domnule Stoner, a spus Sloane voios. Ești îndrăgostit. E cum nu se poate mai simplu.

Cum nu se poate mai simplu. Își dădea seama că dă din cap și spune ceva lipsit de importanță. Apoi că părăsește încăperea. Buzele îi fremătau și vârfurile degetelor îi amorțiseră: umbla ca un somnambul, dar în același timp era extrem de conștient de lucrurile din jurul lui. S-a atins de lambriurile de lemn lustruite de pe coridor și i s-a părut că simte căldura și vârsta lemnului; a coborât încet scările și s-a minunat de vinișoarele din marmura rece pe care pașii păreau să-i alunece. Pe holuri, vocile studenților începeau să se distingă din murmurul general, iar figurile erau apropiate și stranii și familiare. A ieșit din Clădirea Jesse în aerul dimineții, iar cenuşiul nu mai părea la fel de apăsător; l-a făcut să se uite în sus, spre cer, de parcă acolo se găsea o posibilitate căreia nu era în stare să-i dea un nume.

În prima săptămână din iunie a anului 1914, William Stoner, alături de șaizeci de alți tineri domni și de câteva domnișoare, și-a primit diploma de licență din partea Universității din Missouri.

Ca să participe la ceremonie, părinții lui – într-o cabrioletă împrumutată, trasă de bătrâna lor iapă murgă – porniseră de cu seară ca să parcurgă peste noapte cei şaizeci și ceva de kilometri, astfel că au ajuns la ferma familiei Foote abia la răsăritul soarelui, amorțiți de lunga lor călătorie și de nesomn. Stoner a coborât în curte să-i întâmpine. Stăteau unul lângă altul în lumina rece a dimineții, așteptându-l să se apropie.

Stoner și taică-său și-au strâns mâna cu o mișcare scurtă, fără să se privească.

— Cum o mai duci? a spus taică-său.

Maică-sa a dat din cap.

— Taică-tău și cu mine venirăm să te vedem la absolvire.

A rămas tăcut o clipă. Apoi a spus:

— Intrați în casă să mâncați ceva.

Erau numai ei în bucătărie; de când sosise Stoner la fermă, soții Foote luaseră obiceiul să doarmă până târziu. Dar nici atunci, nici după ce părinții lui și-au terminat micul dejun, nu și-a luat inima în dinți să le spună că-și schimbase planurile, că se hotărâse să nu se mai întoarcă la fermă. De vreo două ori a dat să vorbească; dar s-a uitat la fețele arse de soare care se iveau din hainele noi și s-a gândit la călătoria lungă pe care o făcuseră și la anii în care îl așteptaseră să se întoarcă. A rămas lângă ei, încordat, până și-au băut și ultima înghițitură de cafea și până s-au sculat și soții Foote și au venit în bucătărie. Apoi le-a spus că trebuie să se ducă devreme la Universitate și că se întâlnesc acolo mai târziu, la ceremonie.

A bănănăit prin campus, ducând după el roba și toca negre pe care le închiriase; erau grele și îi dădeau de furcă, dar nu găsea nici un loc unde să le lase. Se gândea la ce va trebui să le spună părinților și a realizat, pentru prima dată, cât de definitivă e decizia și aproape că și-a dorit să poată reveni asupra ei. S-a simțit nepregătit pentru țelul pe care și-l fixase cu atâta nesăbuință și a simțit atracția lumii la care renunțase. Și-a deplâns propria pierdere și pe cea a părinților săi, dar cu cât durerea era mai acută, cu atât simțea cum se îndepărtează de ei.

Sentimentul că suferise o pierdere l-a însoțit de-a lungul întregii ceremonii de absolvire; când și-a auzit numele și a străbătut podiumul ca să primească diploma făcută sul din mâna unui bărbat cu fața ascunsă de o barbă moale și căruntă, nu-i venea să creadă că e chiar el, iar bucata de pergament din mâna lui nu-i spunea nimic. Nu-i stătea mintea decât la părinții lui, pierduți în mulțime, ţepeni și stingheri.

Când s-au terminat festivitățile, s-a întors cu ei la ferma familiei Foote, unde părinții urmau să rămână peste noapte și să pornească spre casă a doua zi în zori.

Au rămas până târziu în salonaș. Jim și Serena Foote au stat și ei o vreme. Din când în când Jim și mama lui Stoner schimbau între ei numele vreunei rubedenii, după care se lăsa iar tăcerea. Taică-său stătea pe un scaun cu spătar drept, cu picioarele depărtate, ușor aplecat în față, cuprinzându-şi genunchii în căușul palmelor late. Într-un final, soții Foote s-au uitat unul la celălalt, au căscat și au anunțat că se făcuse târziu. S-au retras în dormitorul lor și cei trei au rămas singuri.

A urmat încă un moment de tăcere. Părinții, care stăteau cu ochii ațintiţi la umbrele propriilor trupuri, îi aruncau din când în când fiului lor câte o privire pe sub gene, ca și cum n-ar fi vrut să-l deranjeze în noua lui ipostază.

După câteva minute, William Stoner s-a aplecat în față și a zis, mai tare și mai nestăpânit decât ar fi vrut:

— Ar fi trebuit să vă spun mai demult. Ar fi trebuit să vă spun acum un an sau azi-dimineață.

Lumina lămpii cădea pe fețele șterse, inexpresive ale părinților lui.

— Ce vreau să spun e că nu mă întorc cu voi la fermă.

Nimeni nu s-a clintit. Apoi taică-său a spus:

— Dacă mai ai treburi de terminat aici, noi plecăm dimineață și tu poți să vii în câteva zile.

Stoner și-a frecat fața cu palma.

— Nu e vorba de asta. Încerc să vă spun că nu mă mai întorc la fermă deloc.

Taică-său și-a strâns și mai tare mâinile pe genunchi și s-a îndreptat de spate.

— Ai vreun necaz? a întrebat.

Stoner a zâmbit.

— Nu, nimic de genul ăsta. O să-mi continui studiile încă un an, poate chiar doi sau trei.

Tatăl lui a scuturat din cap.

— Te-am văzut că ai terminat azi. Și inspectorul funciar a zis că școala de fermieri ține patru ani.

Stoner a încercat să-i explice tatălui său intenţiile lui, a încercat să-i insufle și lui propriul său sentiment că face ceva cu însemnătate și cu un scop. Auzea cuvintele de parcă ieșeau din gura altuia și îl privea pe taică-său, asupra căruia vorbele aveau cam același efect ca loviturile de pumn într-o stâncă. După ce a spus ce avea de spus, a rămas acolo, cu mâinile între genunchi și bărbia în piept. A ascultat tăcerea care se aşternuse în cameră.

Într-un sfârșit, taică-său s-a foit în scaun. Stoner și-a ridicat privirea. A văzut dinaintea ochilor chipurile părinților lui; îi venea să strige la ei.

— Nu știu ce să zic, a spus taică-său. Avea vocea răguşită și obosită. Nu m-am gândit că o să ajungem aici. Credeam că fac ce-i mai bine dacă te trimit aici. Maică-ta și cu mine am făcut mereu ce-am putut mai bine pentru tine.

— Știu, a spus Stoner.

Nu mai suporta să se uite la ei.

— O să vă descurcați? Aș putea să vin o vreme peste vară să vă ajut. Aș putea…

— Dacă tu crezi că trebuie să rămâi aici și să înveți din cărțile tale, atunci asta trebuie să faci. Maică-ta și cu mine ne-om descurca.

Maică-sa stătea cu fața la el, dar nu-l vedea. Îşi ţinea ochii strâns închiși; respira cu greutate, cu fața schimonosită ca de durere, cu obrajii în pumni. Stoner și-a dat seama cu uimire că plângea, înăbușit și tăcut, cu rușine și cu jenă, asemenea cuiva care arareori dă drumul lacrimilor. A mai privit-o o clipă; apoi s-a ridicat greoi și a ieșit din cameră. A bâjbâit pe scările înguste care duceau spre camera lui din pod; a rămas multă vreme întins pe pat, cu ochii larg deschiși, ațintiți în bezna de deasupra lui.

1. Traducere de Ion Frunzetti, în William Shakespeare, Opere complete, vol. 9. Ediție îngrijită, notă introductivă și comentarii de Leon D. Levițchi; note de Virgiliu Ștefănescu-Drăgănești, Editura Univers, București, 1995.

2

La două săptămâni după ce Stoner și-a luat licența, Arhiducele Franz Ferdinand a fost asasinat la Sarajevo de un naționalist sârb, iar până în toamnă războiul se întinsese în toată Europa. Subiectul revenea constant în discuţiile studenților mai mari; se întrebau ce rol va juca într-un final America și nu le displăcea nesiguranța legată de propriul viitor.

Însă pentru William Stoner, viitorul se arăta luminos și sigur și invariabil. Îl privea nu ca pe un flux de evenimente și de schimbări și de posibilități, ci ca pe un teritoriu care se întindea la picioarele lui gata de explorat. Vedea viitorul sub forma marii biblioteci a Universității, căreia i s-ar putea adăuga noi aripi, care s-ar putea îmbogăți cu noi cărți și din care cărți mai vechi ar putea fi scoase fără ca esența ei să sufere, în fapt, vreo schimbare. Vedea viitorul în instituția față de care își luase un angajament și pe care o înțelegea atât de puţin; se putea imagina pe el însuși schimbat în viitor, dar considera viitorul în sine mai degrabă un instrument, nu un obiect al schimbării.

Spre sfârșitul acelei veri, chiar înainte de începerea primului semestru, și-a vizitat părinții. Intenționase să-i ajute la strânsul recoltelor de vară; dar descoperise că tatăl său angajase un lucrător negru care muncea cu un zel tăcut, încrâncenat, încât reușea să facă de unul singur într-o zi aproape la fel de mult cât făceau William și tatăl său împreună. Părinții s-au bucurat să-l vadă și nu păreau să-i poarte pică pentru decizia luată. Dar a descoperit că nu avea nimic să le spună; și-a dat seama că deveneau deja niște străini; și a simțit că tocmai de asta îi iubește și mai mult. S-a întors în Columbia cu o săptămână mai devreme decât plănuise.

A început să-i fie ciudă de timpul pe care îl petrecuse muncind la ferma soților Foote. Cum se apucase de studii târziu, simțea că nu are vreme de pierdut. Uneori, cufundat în cărți, îl izbea dintr-odată revelaţia că sunt atâtea lucruri pe care nu le știe, atâtea cărți pe care nu le citise; și seninătatea pe care se străduia să o obțină se făcea țăndări în clipa în care realiza ce puțin timp îi oferea viața să citească atâtea, să învețe tot ce trebuia să știe.

Și-a terminat cursurile de masterat în primăvara lui 1915 și și-a petrecut vara finalizându-și lucrarea, un studiu de prozodie pe una dintre Povestirile din Canterbury de Chaucer. Nu venise încă toamna când soții Foote i-au spus că nu mai au nevoie de el la fermă.

Se aștepta să renunțe la el și într-un fel se bucura; dar când chiar s-a întâmplat, a avut o clipă de panică. Era ca și cum se rupsese și ultima legătură cu vechea lui viață. Şi-a petrecut sfârșitul verii la ferma tatălui său, făcând ultimele corecturi la lucrarea de masterat. Archer Sloane aranjase deja să i se dea două cursuri de engleză la anul întâi, concomitent cu lucrul la doctorat. Primea pentru asta patru sute de dolari pe an. Și-a luat lucrurile din cămăruţa de la ferma Foote, în care stătuse cinci ani de zile, și a închiriat o cameră și mai mică lângă Universitate.

Cu toate că urma să predea numai concepte fundamentale de gramatică și exprimare scrisă unei grupe de boboci adunați de la toate specializările, era entuziasmat și cuprins de sentimentul importanței ocupației sale. Și-a pregătit cursul în săptămâna de dinainte de începerea semestrului, fapt ce i-a deschis ochii către posibilitățile pe care le întrezăreşti atunci când te lupți cu esența și subiectele unei strădanii; simțea logica gramaticală și i se părea că înțelege cum aceasta îşi transcende propriile limite, infuzând limba și sprijinind gândirea umană. În exercițiile simple de scriere pe care le pregătea pentru studenți vedea potențialitățile prozei și toată frumusețea ei, abia așteptând să le insufle și studenților ceea ce înțelegea el.

Dar la primele grupe de studenţi, odată depășită etapa de rutină de la început, cu strigarea catalogului și prezentarea programei, când a a trecut la subiectul cursului, a descoperit că sentimentul de uimire rămâne ascuns înăuntrul lui. Uneori, în timp ce le vorbea, avea impresia că se află în afara propriului corp și privește un străin care se adresează unui grup de persoane aflate acolo împotriva voinței lor; își auzea vocea egală recitând materialele pe care le pregătise, dar vocea nu transmitea nimic din entuziasmul său.

Eliberarea și împlinirea veneau la cursurile la care era el însuși student. Atunci reușea să regăsească ceva din revelația pe care o trăise în acea primă zi când Archer Sloane i se adresase la curs și el se transformase într-o clipă în cu totul altcineva decât fusese până atunci. În timp ce mintea aborda subiectul, se angaja în luptă cu forța literaturii și încerca să-i înțeleagă natura, era conștient că în interiorul lui se producea o continuă schimbare; și conștient fiind de asta, ieșea din sine și pătrundea în lumea care îl cuprindea și pe el, și atunci știa că poemul lui Milton pe care îl citea sau eseul lui Bacon sau piesa lui Ben Jonson transformau lumea despre care vorbeau, o transformau pentru că depindeau de ea. Nu lua des cuvântul la cursuri, iar lucrările pe care le scria rar îl mulțumeau. Ca și cursurile pe care le ținea el mai tinerilor studenți, nu trădau cunoaşterea lui profundă.

A început să se cunoască mai bine cu câțiva dintre colegii lui care erau, ca și el, asistenţi în catedră. Cu doi dintre ei, David Masters și Gordon Finch, s-a împrietenit.

Masters era un tânăr ușor măsliniu, cu limba ascuțită și ochi blânzi. La fel ca Stoner, tocmai intrase în programul doctoral, deși era cu un an și ceva mai tânăr. Printre profesori și studenții de la masterat şi doctorat avea renume de arogant și impertinent și opinia generală era că n-o să-i fie tocmai ușor să-și ia până la urmă doctoratul. Stoner îl considera cel mai strălucit om pe care îl cunoscuse vreodată și îi accepta opiniile fără invidie și fără resentimente.

Gordon Finch era masiv și blond și, la douăzeci și trei de ani, începea deja să dea semne de îngrășare. Își luase diploma de la un colegiu comercial din St. Louis, iar la Universitate avusese mai multe tentative să-și facă masteratul şi doctoratul la facultățile de economie, istorie și inginerie. Intrase în programul doctoral la literatură mai mult pentru că reușise în ultimul moment să obțină câteva cursuri ca asistent la Catedra de Engleză. Se dovedise repede studentul cu atitudinea cea mai aproape de indiferență din tot anul. Dar era popular printre boboci și se înțelegea bine cu profesorii mai vechi și cu funcționarii din administrație.

Cei trei – Stoner, Masters și Finch – îşi luaseră obiceiul să se întâlnească vinerea după-amiaza într-o cârciumă din centrul orașului, unde beau halbe mari de bere și stăteau de vorbă până la ore târzii din noapte. Cu toate că serile astea erau singurele sale distracţii sociale, Stoner se întreba adesea care este, de fapt, natura relației lor. Deși se înțelegeau destul de bine, nu deveniseră prieteni apropiați; nu-și făceau confidențe și rareori se vedeau în afara întrunirilor de vineri.

Nici unul nu a adus vreodată în discuție relația dintre ei. Stoner știa că lui Gordon Finch nici nu-i trecuse prin cap, dar bănuia că lui David Masters da. O dată, într-o seară târziu, când stăteau la o masă din spate pierdută în semiîntunericul cârciumii, Stoner și Masters vorbeau despre studii și despre cursurile pe care le predau pe tonul chinuit glumeț al oamenilor foarte serioși. Masters, care ținea în mâna ridicată, ca pe un glob de cristal, un ou fiert de la prânzul gratuit de la Universitate, a spus:

— Domnilor, voi v-ați gândit vreodată serios la adevărata natură a Universității? Domnule Stoner? Domnule Finch?

Cei doi au clătinat din cap, zâmbind.

— Pun pariu că nu. Stoner, de pildă, îmi imaginez că o vede ca pe un mare tezaur, ca pe o bibliotecă sau o casă de toleranță unde omul vine de bunăvoie și alege ceva ce îl întregește, unde toți muncesc pentru binele comun ca niște albinuțe în același stup. Adevărul, Binele, Frumosul. Sunt la o aruncătură de băţ; sunt în următoarea carte, cea pe care n-ai citit-o încă, sau în următorul raft, cel la care n-ai ajuns. Dar o să ajungi și la el într-o bună zi. Și atunci – când o să ajungi…

A mai privit oul câteva momente, apoi a muşcat zdravăn din el și s-a întors spre Stoner, mestecând de zor și cu o lucire în ochii negri.

Stoner a zâmbit încurcat, iar Finch a început să râdă zgomotos, lovind cu palma în masă.

— Ți-a zis-o, Bill, ți-a zis-o, nu glumă.

Masters a mai mestecat o secundă și și-a întors privirea spre Finch.

— Și tu, Finch? Tu ce părere ai? A ridicat mâna. O să zici că nu te-ai gândit la asta. Dar te-ai gândit. Sub toată cacealmaua și alura asta cordială a ta se învârt rotițele unei minți necomplicate. Pentru tine, instituția e un instrument al binelui – pentru lumea întreagă, desigur, și numai întâmplător și pentru tine. Un fel de leac spiritual pe care-l administrezi în fiecare toamnă plozilor ca să-i mai treci peste o iarnă; ești ca doctorul bătrân și cumsecade care îi mângâie blajin pe frunte și bagă onorariul în buzunar.

Finch a râs din nou și a clătinat din cap.

— Pe cuvântul meu, Dave, când te pornești…

Masters și-a băgat și restul de ou în gură, a mestecat satisfăcut câteva secunde și a luat un gât mare de bere.

— Dar vă înșelați amândoi, a spus. E un sanatoriu sau – cum le zice acum? – o casă de odihnă pentru infirmi, bătrâni, nemulțumiți și alți incompetenţi. Uitați-vă la noi trei – noi suntem Universitatea. Cine nu ne cunoaște nu și-ar da seama că avem atâtea în comun, dar noi știm, nu-i așa? Știm foarte bine.

Finch râdea.

— Și ce anume știm, Dave?

Prins și el de propriile lui argumente, Masters s-a aplecat peste masă, concentrat.

— Să vorbim mai întâi despre tine, Finch. Cu toată gentilețea, aș spune că tu ești incompetentul. Cum știi și tu foarte bine, nu ești teribil de deștept – cu toate că nu e vorba numai despre asta.

— Ia vezi, a spus Finch, încă râzând.

— Dar ești suficient de deștept – și doar atât cât trebuie – ca să înțelegi ce s-ar alege de tine în afara Universității. Ești croit pentru eșec și o știi bine. Deși ești în stare să fii ticălos, nu ești atât de lipsit de suflet încât să fii şi consecvent în ticăloşia ta. Deși nu ești chiar cel mai cinstit om pe care-l știu, nu ești nici eroic în necinstea ta. Pe de o parte, ești în stare să muncești, dar ești și leneș, îndeajuns cât să nu fii capabil să muncești din greu, cum ar vrea lumea de la tine. Pe de altă parte, nu ești atât de leneș încât să nu poți lăsa impresia că ești important. Și nu ești nici norocos – nu cu adevărat. Nu ești înconjurat de nici o aură și ai mereu o expresie dezorientată. În lumea largă ai fi mereu la un pas de succes, iar eșecul te-ar distruge. Așa că ești ales, selectat; providența, înzestrată cu un simț al umorului care m-a amuzat întotdeauna, te-a smuls din ghearele lumii și te-a așezat în siguranță aici, între frații tăi.

Zâmbind în continuare cu o prefăcută răutate, s-a întors către Stoner:

— Nu scapi nici tu, prietene. Nici vorbă. Cine ești tu? Un simplu fiu al pământului, așa cum pretinzi? O, nu. Ești și tu un infirm – tu ești visătorul, nebunul într-o lume mai nebună decât el, tu ești Don Quijote al nostru din Vestul Mijlociu fără un Sancho, care zburdă sub cerul albastru. Tu ești suficient de deștept – oricum mai deștept decât amicul nostru comun. Dar tu ești atins, suferi de eterna infirmitate. Tu crezi că e ceva aici, ceva de descoperit. Ei bine, în lumea largă o să te dumireşti foarte repede. Și tu ești croit pentru eșec; nu că te-ai lupta tu cu lumea. Ai lăsa-o să te mestece și să te scuipe și ai zăcea acolo, pe jos, întrebându-te ce n-ai făcut bine. Pentru că te-ai aștepta mereu ca lumea să fie ceva ce nu e, ceva ce n-are nici o dorință să fie. Gărgărița din mălai, viermele din vrejul de fasole, carul din lemn. N-ai fi în stare s-o înfrunți și oricum nu te-ai putea pune cu ea; pentru că ești prea slab și în același timp prea puternic. Și n-ai unde să te duci în lumea asta.

— Dar tu? a întrebat Finch. Tu cum ești?

— O, a spus Masters, lăsându-se pe spate. Sunt ca voi. Mai rău, de fapt. Sunt prea deștept pentru lumea asta și nu m-aș feri s-o spun în gura mare; e o boală pentru care nu există leac. Așa că trebuie să fiu închis undeva unde mă pot comporta iresponsabil în siguranță, unde să nu pot să fac rău. S-a aplecat iarăși spre ei și le-a zâmbit. „Suntem toţi ca sărmanul Tom şi tremurăm de frig.“

— Regele Lear, a spus Stoner pe un ton foarte serios.

— Actul trei, scena patru, a spus Masters. Și așa providența sau societatea sau soarta sau cum vreți s-o numiți a creat pentru noi șandramaua asta ca să ne adăpostim de furtună. Pentru noi există Universitatea, pentru alienații lumii; nu pentru studenți există, nu pentru căutarea altruistă a cunoaşterii și nici din vreunul dintre motivele pe care le tot auziți. Noi enunțăm motivele și îi lăsăm să intre și pe câțiva dintre cei normali, cei care s-ar descurca în lume, dar asta e doar adaptare la mediu. Exact ca Biserica din perioada medievală, care nu dădea doi bani pe laici și nici chiar pe Dumnezeu, avem și noi mascarada noastră ca să supraviețuim. Și vom supraviețui – nu avem încotro.

Finch a clătinat din cap admirativ.

— Da’ ne-ai încondeiat bine, nu glumă.

— Poate că da, a spus Masters. Dar așa răi cum suntem, tot suntem mai buni decât ăia de afară, din mocirlă, bieții nenorociți din lumea asta. Noi nu facem nici un rău, spunem ce vrem să spunem și suntem și plătiți pentru asta; ăsta e triumful virtuții naturale, sau foarte pe-aproape.

Și cu asta Masters s-a lăsat pe spate, indiferent. Încetase să-l intereseze ce tocmai spusese.

Gordon Finch și-a dres glasul.

— Așa carevasăzică, a spus de data asta fără glumă. S-ar putea să fie un grăunte de adevăr în ce spui, Dave. Dar eu cred că mergi prea departe. Serios.

Stoner și Masters au schimbat un zâmbet și n-au mai abordat subiectul în seara respectivă. Dar după ani de zile, în cele mai ciudate momente, Stoner avea să-și amintească vorbele lui Masters; și cu toate că nu găsea în ele o reprezentare a Universității față de care își luase un angajament, îi dezvăluiau totuși ceva despre relația lui cu cei doi bărbați și surprindeau ceva din încrâncenarea caustică și neîntinată a tinereții.

Pe 7 mai 1915, un submarin german a scufundat transatlanticul Lusitania, cu o sută patruzeci de pasageri americani la bord; la finele lui 1916, nemții duceau deja un război submarin nestingheriţi, iar relațiile între Statele Unite și Germania se degradaseră continuu. În februarie 1917, președintele Wilson a rupt relațiile diplomatice. Pe 6 aprilie, Congresul a declarat stare de război între Germania și Statele Unite.

Odată făcută declarația, ușurați parcă de încetarea stării de tensiune și incertitudine, mii de tineri de pe întreg întinsul țării au luat cu asalt birourile de recrutare care fuseseră înfiinţate în pripă cu câteva săptămâni înainte. De fapt, sute dintre ei nu mai avuseseră răbdare să aștepte intrarea Americii în război și se înrolaseră încă din 1915 în Forțele Regale Canadiene sau ca șoferi de ambulanță pentru vreuna dintre armatele europene aliate. Printre ei erau și câțiva dintre studenții mai mari ai Universității; și deşi William Stoner nu știuse nimic despre toate astea, le auzea numele, devenite celebre, tot mai des în lunile și săptămânile de dinaintea momentului care știau cu toții că trebuie să vină odată și odată.

Războiul s-a declarat într-o zi de vineri și cu toate că în săptămâna următoare programul de cursuri a rămas nemodificat, puțini studenți sau profesori s-au prefăcut măcar că se țin de ele. Se foiau pe coridoare și se strângeau în grupulețe, șușotind între ei. Din când în când, liniștea tensionată erupea în câte o manifestare aproape violentă; de două ori au avut loc demonstrații generale antigermane, ocazie cu care studenții au strigat dezordonat sloganuri și au fluturat steaguri americane. O dată s-a organizat o demonstrație, care n-a durat mult, împotriva unuia dintre profesori, un bătrân profesor de limbi germanice, cu barbă albă, care era născut la München și în tinerețe absolvise Universitatea din Berlin. Dar când profesorul, dând cu ochii de micul grup de protestatari furioși și roşii la faţă, a clipit cu stupoare și şi-a întins spre ei mâinile firave și tremurânde, aceştia s-au dispersat într-o confuzie morocănoasă.

Confuzia l-a cuprins și pe Stoner în primele zile de după declarația de război, dar era de cu totul altă natură decât sentimentul care pusese stăpânire pe mai toată lumea din campus. Cu toate că vorbise despre război cu studenții mai mari și cu ceilalți asistenţi, nu crezuse niciodată cu adevărat că se va ajunge la asta; și acum că venise peste ei, descoperea că e depozitarul unor vaste resurse de indiferență. Îl nemulțumea debandada în care războiul aruncase Universitatea; dar nu reuşea să găsească în el mari convingeri patriotice și îi venea greu să-i urască pe germani.

Dar germanii trebuiau urâți. O dată a dat peste Gordon Finch care stătea de vorbă cu un grup de profesori mai în vârstă; avea figura schimonosită și vorbea de „huni“¹ de parcă scuipa pe jos. Mai târziu, când l-a abordat pe Stoner în biroul mare pe care îl împărțeau cu încă vreo şase asistenţi, Finch era într-o cu totul altă stare de spirit; cuprins de o veselie febrilă, l-a bătut pe umăr pe Stoner.

— Nu-i putem lăsa să scape nepedepsiți, Bill, a turuit. Fața lui rotundă lucea, acoperită de o peliculă de transpirație ca uleiul, și părul blond și subțire îi atârna în șuvițe dezordonate. Nu și nu. O să mă înrolez. Am vorbit deja cu bătrânul Sloane și el a zis s-o fac. Mâine mă duc în St. Louis și mă înrolez.

Preț de o clipă, a reușit să-și compună o mină de aparentă gravitate.

— Toți trebuie să ne facem datoria. Apoi a rânjit și încă o dată l-a bătut pe umăr pe Stoner. Ai face bine să vii cu mine.

— Eu? a spus Stoner, iar și iar, nevenindu-i să-și creadă urechilor. Eu?

Finch a început să râdă.

— Evident. Toată lumea se înrolează. Tocmai am vorbit cu Dave – vine cu mine.

Stoner a scuturat din cap năucit.

— Dave Masters?

— Sigur. Amicul Dave o vorbi el cam ciudat uneori, dar la o adică nu e cu nimic diferit de alții; o să-și facă datoria. Așa cum o să ți-o faci și tu, Bill.

Finch i-a dat un pumn în braţ, în joacă.

— Așa cum o să ți-o faci și tu.

Stoner n-a spus nimic câteva momente.

— Nu mă gândisem la asta, a zis. Totul pare să se întâmple teribil de repede. Va trebui să vorbesc cu Sloane. Te anunț eu.

— Sigur, a spus Finch. O să-ți faci datoria.

Vocea i s-a îngroșat de emoție.

— Suntem băgați în treaba asta cu toții, Bill; suntem băgați cu toții.

Apoi Stoner s-a despărțit de Finch, dar nu s-a dus imediat la Archer Sloane, ci a umblat prin campus întrebând de Dave Masters. L-a găsit la una dintre mesele de studiu din bibliotecă, singur, pufăind din pipă și privind fix la un raft cu cărți.

Stoner s-a așezat în faţa lui. La întrebarea legată de decizia de a intra în armată, Masters a răspuns:

— Sigur, de ce nu?

Iar când Stoner l-a întrebat de ce, Masters a răspuns:

— Tu mă cunoști destul de bine, Bill. Puțin îmi pasă mie de nemți. La drept vorbind, nu cred că-mi pasă prea tare nici de americani. Și-a scuturat pe jos scrumul din pipă și l-a împrăștiat cu piciorul. Cred că mă înrolez tocmai fiindcă n-are nici o importanță dacă o fac sau nu. Și s-ar putea să fie distractiv să mai bat o dată lumea înainte să mă întorc la viaţa între patru pereți şi la extincția lentă care ne așteaptă pe toți.

Cu toate că nu înțelegea, Stoner a încuviințat din cap, acceptând argumentele lui Masters.

— Gordon vrea să mă înrolez și eu cu voi, a spus.

Masters a zâmbit.

— Gordon simte pentru prima dată în viața lui atingerea virtuții; și evident că vrea să-i bage şi pe alţii în asta ca să poată continua el să creadă. Sigur. De ce nu? Hai și tu cu noi. S-ar putea să-ți prindă bine să vezi și tu cum e lumea. A tăcut și l-a privit atent pe Stoner. Dar dacă te înrolezi, pe ce ai mai sfânt, n-o face pentru Dumnezeu, pentru țară sau pentru draga noastră Universitate. Fă-o pentru tine.

Stoner n-a spus nimic preț de câteva secunde. Apoi a răspuns:

— O să vorbesc cu Sloane și vă dau de veste.

Nu știa nici el la ce să se aștepte din partea lui Archer Sloane; și totuși a fost surprins când Stoner l-a abordat în biroul lui îngust și înțesat de cărți și l-a anunțat de hotărârea pe care n-o luase încă.

Sloane, care mereu afișase față de el o ironie detașată și politicoasă, și-a pierdut cumpătul. Fața prelungă și uscăţivă i s-a congestionat, iar ridurile de la colțurile gurii s-au adâncit de furie; s-a ridicat pe jumătate din scaun, cu pumnii încleștați. Apoi s-a lăsat la loc și și-a desfăcut ostentativ pumnii, așezându-și palmele pe masă; degetele îi tremurau, dar vocea îi era calmă și tăioasă.

— Te rog să-mi ierți ieșirea asta bruscă. Dar în ultimele zile mi-am pierdut aproape o treime din catedră și nu întrevăd nici o speranță să-i pot înlocui. Nu pe dumneata sunt furios, ci pe…

S-a întors cu spatele la Stoner și a privit spre fereastra înaltă de la capătul opus al camerei. Lumina îi cădea direct pe față, accentuându-i ridurile și adâncindu-i cearcănele de sub ochi, făcându-l să pară pentru o clipă bătrân și bolnav.

— Eu m-am născut în 1860, chiar înainte de Războiul Rebeliunii². Nu mi-l amintesc, bineînțeles, eram prea mic. Nu mi-l amintesc nici pe tata; a murit în primul an al războiului, în Bătălia de la Shiloh. I-a aruncat o privire rapidă lui Stoner. Dar văd ce consecințe a avut. Un război nu omoară numai câteva sute de mii de tineri. Ucide ceva în nația care duce războiul, ceva care nu se mai poate recupera. Și dacă o nație trece prin destule războaie, foarte curând nu mai rămâne altceva decât fiara, bestia pe care noi – dumneata și cu mine și alții ca noi – am ridicat-o din mocirlă. A tăcut o vreme; apoi a zâmbit ușor. Erudiților nu ar trebui să li se ceară să distrugă ceea ce o viață întreagă s-au străduit să clădească.

Stoner și-a dres glasul și a spus cu sfială:

— Totul pare să se precipite. Nu știu cum, dar mie nici nu-mi trecuse prin cap până să vorbesc cu Finch și cu Masters. Nici acum nu mi se pare că e real.

— Pentru că nu e, evident, a spus Sloane. Apoi s-a foit și s-a întors cu spatele la Stoner. N-o să-ți spun eu ce să faci. Îți zic numai atât: alegerea îți aparține. Vor urma recrutări; dar poți fi scutit, dacă vrei. Nu ți-e frică să te duci, nu?

— Nu, domnule, a spus Stoner. Nu cred.

— Atunci chiar că ai de făcut o alegere și va trebui să o faci singur. Se înțelege de la sine că, dacă decizi să te înrolezi, la întoarcere îți vei primi înapoi postul pe care îl ocupi în prezent. Dacă decizi să nu te înrolezi, poți să rămâi aici, dar sigur că nu te vei bucura de nici un avantaj special; e posibil chiar să fii în dezavantaj, acum sau în viitor.

— Înțeleg, a spus Stoner.

A urmat o tăcere lungă și, într-un final, Stoner a tras concluzia că Sloane nu mai avea nimic să-i spună. Dar chiar când a dat să se ridice, Sloane i s-a adresat din nou.

A vorbit rar:

— Nu trebuie să uiți ce ești și ce ai ales să devii și ce însemnătate are ceea ce faci. Stirpea umană duce războaie, suferă înfrângeri și se bucură de victorii care nu sunt de natură militară și nu sunt consemnate în analele istoriei. Ține minte asta când încerci să decizi ce ai de făcut.

Timp de două zile, Stoner nu și-a ținut cursurile și nu a stat de vorbă cu nici un cunoscut. A rămas în chițimia lui, chinuindu-se să ia o hotărâre. Era înconjurat de cărți și de liniște; numai rareori percepea lumea din afara camerei lui, zgomotul slab și îndepărtat al vocilor de studenți, huruitul scurt al unei cabriolete pe străzile pavate cu cărămidă și pufăitul slab al unuia din cele vreo zece automobile din oraș. Nu avusese niciodată obiceiul introspecției și sarcina de a-și identifica propriile raţiuni i se părea dificilă și ușor dezagreabilă; simțea că are prea puțin să-și ofere și că degeaba se analizează, că nu e mare lucru de scos la iveală.

Când a ajuns într-un final la o decizie, a avut senzația că știuse de la bun început care o să fie aceea. Vineri s-a întâlnit cu Masters și cu Finch și le-a spus că nu merge alături de ei să se lupte cu nemții.

Gordon Finch, încă însuflețit de virtutea proaspăt dobândită, s-a crispat și pe chip i s-a așternut o expresie de durere plină de reproș.

— Ne dezamăgești, Bill, a spus cu voce îngroşată. Ne dezamăgești pe toți.

— Taci din gură, a spus Masters. L-a privit aspru pe Stoner. Mă gândeam eu că s-ar putea să zici nu. Mereu ai avut aerul ăsta slab, devotat. Nu contează, bineînțeles; dar ce te-a făcut să te hotărăşti până la urmă?

O clipă, Stoner nu a spus nimic. S-a gândit la cele două zile care trecuseră, la lupta tăcută care părea fără rezultat și fără sens; s-a gândit la viața lui în Universitate din ultimii șapte ani; s-a gândit la anii de dinainte, ani ce păreau acum dintr-o altă viață, pe care îi petrecuse cu părinții lui la fermă și la existența searbădă de care fusese în mod miraculos salvat.

— Nu știu, a spus într-un final. Totul, cred. N-aș putea să spun exact.

— O să fie greu, a spus Masters, să stai aici.

— Știu, a spus Stoner.

— Dar merită, așa crezi?

Stoner a încuviințat din cap.

Masters a rânjit și a spus, cu aceeași ironie dintotdeauna:

— Ai aerul ăla slab și flămând, asta-i sigur. Ești pierdut.

Reproșul îndurerat al lui Finch se transformase într-un soi de dispreț timid.

— O să ajungi să regreți, a spus și vocea răguşită oscila între amenințare și milă.

Stoner a dat din cap.

— Se poate, a spus.

Și-a luat rămas-bun de la ei și s-a îndepărtat. Ei urmau să plece a doua zi la St. Louis să se înroleze, iar Stoner avea cursuri de pregătit pentru săptămâna următoare.

Nu se simțea vinovat de hotărârea luată și, când au început recrutările obligatorii, a solicitat scutirea fără mari remușcări; dar era conștient de privirile pe care i le aruncau colegii mai în vârstă și de o vagă urmă de lipsă de respect care se ghicea în comportamentul altminteri convențional al studenților față de el. Avea chiar impresia că și Archer Sloane, care la un moment dat îşi manifestase călduros aprobarea faţă de decizia de a rămâne în Universitate, devenise mai rece și mai distant pe măsură ce lunile de război treceau.

Și-a încheiat cursurile obligatorii pentru doctorat în primăvara lui 1918 și și-a susținut teza în luna iunie a aceluiași an. Cu o lună înainte, a primit o scrisoare de la Gordon Finch, care urmase Școala de Instrucție pentru Ofițeri și fusese trimis la o bază de instrucţie de lângă New York. Din scrisoare a aflat că Finch primise permisiunea ca, în timpul liber, să urmeze cursurile Universității Columbia, unde reușise, la rândul lui, să încheie cursurile de doctorat, pe care urma să și-l ia în vară, la Colegiul Pedagogic.

Mai scria și că Dave Masters fusese trimis în Franța și că, la aproape un an de la înrolare, aflat în primul contingent american intrat în luptă, fusese ucis la Château-Thierry.

1. Denumire peiorativă dată de aliați armatei germane în timpul Primului Război Mondial. Termenul este preluat dintr-un discurs al împăratului german Wilhelm al II-lea care, când și-a trimis trupele să participe la înăbușirea Revoltei Boxerilor chinezi, le-a îndemnat să se comporte ca hunii (n. tr.).

2. Numele dat de forțele nordiste Războiului Civil American (n. tr.).