Valeriu Anania

Opere 6

Rotonda plopilor aprinşi

De dincolo de ape

Prefaţă de Dan C. Mihăilescu

Cronologie de Ştefan Iloaie

Editura Polirom
2009

© 2009 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, Bl. B3A, sc. 1, et. 1, sector 4, cod 040031,

O.P 53, P.O. BOX 1-728, 030174

ISBN eBOOK: 978-973-46-2100-2

ISBN: 978-973-46-1513-1

Redactor: Cezar Petrilă

Coperta: Carmen Parii

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepseşte penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Cronologie

1921 La 18 martie, în localitatea Glăvile, judeţul Vâlcea, se naşte Valeriu Anania, fiul lui Vasile şi al Anei, născută Mărgăritărescu.

1927-1933 Urmează şcoala primară în comuna natală.

1933-1941 Este elev al Seminarului Central din Bucureşti.

- În clasa a doua de seminar are loc întâlnirea cu Anton Holban, profesor de limba română, în care va găsi sprijinul şi îndrumarea necesare pentru formarea viitorului scriitor şi om de cultură.

1935 Debutează, poetic, cu versurile „Pământ şi cer”, în revista teologică Ortodoxia. Va colabora, în decursul vremii, la diferite reviste de teologie: Biserica Ortodoxă Română, Studii Teologice, Mitropolia Olteniei (Craiova), Glasul Bisericii, Telegraful Român (Sibiu), almanahul şi revista Credinţa (Detroit), Renaşterea (Cluj-Napoca), Vestitorul Ortodoxiei, Deisis (Regensburg), Candela Moldovei (Iaşi) ş.a.

1937 Debutează, publicistic, cu articolul „Camaradul Anton”, în revista Vremea. Mai târziu va colabora şi la alte reviste de cultură: Dacia rediviva, Convorbiri literare, Gazeta literară, Gândirea, Tribuna, Amfiteatru, Caiete critice, Ateneu, Albina, Luceafărul, Magazin istoric, Destin (Madrid), Revista de istorie şi teorie literară, Vatra, Steaua, Scara ş.a.

1938 La 26 noiembrie debutează în dramaturgie cu scenariul radiofonic în versuri Jocul fulgilor, în regia lui Atanasie Mitric. Aceeaşi piesă, adaptată pentru decor de Eugenia Brebenaru, e reprezentată pe scena Operei Române în februarie 1939. Piesă nepublicată.

1939 La 11 mai, cu concursul lui Nicolae Iorga, o trupă de amatori îi joacă piesa în versuri La furcărie, pe scena Teatrului Ligii Culturale, în regia autorului. Piesă nepublicată.

1940 În luna martie, Teatrul „Studio Naţional” din Bucureşti îi reprezintă poemul dramatic Dochia, în regia lui Nicolae Kirilov. Piesă nepublicată.

1942 La 2 februarie intră în monahism la Mânăstirea Antim din Bucureşti, primind numele Bartolomeu.

- La 15 februarie este hirotonit ierodiacon; în peregrinările prin ţară, va fi ierodiacon la mânăstirile Polovragi şi Baia de Arieş.

- Îl cunoaşte pe Tudor Arghezi, căruia îi va fi apropiat vreme de un sfert de secol.

1942-1943 Urmează cursuri de diferenţă şi îşi ia bacalaureatul la liceele „Dimitrie Cantemir” şi „Mihai Viteazul”.

1943 În luna iulie, la Sibiu, îl cunoaşte pe Victor Papilian.

194l-1948 Urmează studii superioare de teologie la Bucureşti, Cluj şi Sibiu. Este absolvent al Academiei Teologice „Andreiane” din Sibiu.

1945-1946 Studii incomplete de medicină la Sibiu şi Cluj şi de muzică instrumentală la Cluj. Aici, frecventează şi participă activ la cenaclul literar al lui Victor Papilian, reactivat – după întoarcerea din pribegie a Universităţii clujene – în casa protopopului ortodox Florea Mureşanu; îl cunoaşte pe dramaturgul Ion Luca, de care va fi foarte apropiat între anii 1951 şi 1955, în perioada când Ion Luca locuia la Vatra Dornei.

1946 În Cluj, la o şezătoare literară, îl ascultă pe Gala Galaction – preotul Grigore Pişculescu –, pe care îl va reîntâlni ceva mai târziu la Bucureşti.

- În iunie, ca student al Universităţii din Cluj şi preşedinte al Centrului Studenţesc „Petru Maior”, conduce greva studenţească antirevizionistă şi anticomunistă. Urmează un lung şir de arestări.

- Este expulzat din Cluj.

1947 În perioada iulie-decembrie este stareţ al Mânăstirii Topliţa.

- Iarna, la Cluj, îl cunoaşte pe Lucian Blaga.

1948 În toamnă, la Mânăstirea Bistriţa vâlceană, îl cunoaşte pe patriarhul Justinian, căruia îi va fi colaborator apropiat timp de peste 25 de ani.

1948-1949 Ocupă funcţia de intendent al palatului patriarhal.

1949-1950 Este inspector patriarhal pentru învăţământul bisericesc.

1950-1951 Este asistent al profesorului Teodor M. Popescu, la Catedra de Istorie Bisericească Universală din cadrul Institutului Teologic Universitar din Bucureşti.

195l-1952 Este decan al Centrului de Îndrumare Misionară şi Socială a Clerului, la Curtea de Argeş, unde predă cursuri de istorie bisericească şi omiletică.

1952 Îl cunoaşte pe Vasile Voiculescu.

1952-1958 Este director al bibliotecii patriarhale.

1956 La 14 august moare Victor Papilian.

1958 Este condamnat politic la 25 de ani de muncă silnică, pentru „uneltire contra ordinei sociale”; închis la Securitate, Jilava, Piteşti şi Aiud; eliberat după şase ani şi două luni, în 1964, prin decret general de graţiere.

1962-1964 În detenţie, la Aiud, sub prohibiţia hârtiei şi creionului, „scrie pe creier” şi îşi fixează în memorie piesele de teatru Steaua Zimbrului şi Meşterul Manole, precum şi numeroase poezii, însumând peste zece mii de versuri.

1963 La 26 aprilie moare Vasile Voiculescu.

1964-1965 Este numit din nou director al bibliotecii patriarhale.

1965-1976 În cadrul Arhiepiscopiei Misionare Ortodoxe Române din America, funcţionează ca secretar eparhial, consilier cultural, secretar general al Congresului bisericesc, director al Cancelariei eparhiale, director al Departamentului Publicaţiilor, reprezentant al relaţiilor interbisericeşti. Este membru în două comisii ale Conferinţei Permanente a Episcopilor Ortodocşi din America de Nord şi de Sud: Comisia Ecumenică şi Comisia de Studii şi Proiecte. Susţine conferinţe la Detroit, Chicago, Windsor şi Honolulu. Redactor al revistei şi almanahului Credinţa şi al casetei de literatură Noi.

1966 Debutează editorial cu poemul dramatic Mioriţa (Editura pentru Literatură, Bucureşti); volumul apare cu o „Predoslovie” de Tudor Arghezi.

1967 La 14 iulie moare Tudor Arghezi.

- La 29 octombrie primeşte harul preoţiei, fiind hirotonit de episcopul Victorin al Americii; ceva mai târziu, Sfântul Sinod al Bisericii Ortodoxe Române îi acordă rangul de arhimandrit. Ulterior, este distins – pe linie bisericească – cu „Crucea patriarhală”, „Ordinul Sfântului Mormânt” al Patriarhiei Ierusalimului, „Ordinul Sfinţilor Apostoli Petru şi Pavel” al Patriarhiei Antiohiei.

1967-1968 Teatrul „Barbu Delavrancea” din Bucureşti îi pune în scenă poemul dramatic Mioriţa, regia şi scenografia fiind semnate de Marietta Sadova, Mircea Marosin şi Zoe Anghel-Stanca.

1968 Apare poemul dramatic în versuri Meşterul Manole (Editura pentru Literatură, Bucureşti).

1969 În ianuarie, poemul dramatic Mioriţa este transmis de Televiziunea Română.

- La 30 martie, la Teatrul „Al. Davila” din Piteşti are loc premiera poemului dramatic Meşterul Manole, în regia Mariettei Sadova; partitura muzicală e interpretată de Corul Madrigal. În turneu, piesa este jucată şi pe scene dramatice din Polonia.

- Poemul Meşterul Manole este jucat la Teatrul „Casandra”, de către promoţia clasei Ion Olteanu a Institutului de Artă Teatrală şi Cinematografică din Bucureşti.

- Poemul dramatic Du-te vreme, vino vreme! apare la Editura Tineretului.

- Este publicat volumul Păhărelul cu nectar, fantezie dramatică în versuri pentru copii (Editura Ion Creangă, Bucureşti).

- Este membru în delegaţia Bisericii Ortodoxe Române care vizitează Bisericile Vechi Orientale din Egipt, Etiopia şi India.

1970 În aprilie, la Teatrul „Al. Davila” din Piteşti este reprezentat poemul dramatic Mioriţa, în regia lui Constantin Dinischiotu.

1971 Volumul de versuri Geneze este publicat de Editura Cartea Românească.

- Apare poemul dramatic Steaua Zimbrului (Editura Eminescu, Bucureşti).

1972 La 30 ianuarie, moare dramaturgul Ion Luca.

- Editura Cartea Românească îi publică volumul de teatru Poeme cu măşti, ediţie definitivă.

1973-1974 Teatrul Dramatic din Baia Mare îi pune în scenă poemul dramatic Steaua Zimbrului.

1975 În luna noiembrie, poemul dramatic Steaua Zimbrului este transmis de Televiziunea Română.

1976 Apare volumul File de acatist (versuri), colecţia caietelor Noi, ediţie bibliofilă, hors commerce, Detroit.

- Este publicat volumul Istorii agrippine (versuri) (Cartea Românească, Bucureşti).

1976-1982 Este director al Institutului Biblic şi de Misiune al Bisericii Ortodoxe Române din Bucureşti.

1977 La 26 martie moare patriarhul Justinian Marina.

1978 Devine membru al Uniunii Scriitorilor din România.

1979 La Editura Cartea Românească apare romanul Străinii din Kipukua.

1981 Apare ediţia a doua a volumului de versuri File de acatist (Editura Institutului Biblic şi de Misiune al Bisericii Ortodoxe Române, Bucureşti).

1982 La Editura Eminescu, în seria „Teatru comentat”, apare Greul pământului, o pentalogie a mitului românesc, în două volume, care primeşte Premiul de dramaturgie al Uniunii Scriitorilor din România.

- Se pensionează şi se retrage la Mânăstirea Văratec.

1983 Apare volumul de memorii Rotonda plopilor aprinşi (Cartea Românească, Bucureşti).

1984 Este publicat volumul Anamneze (versuri) (Editura Eminescu, Bucureşti).

1989 Radiodifuziunea Română îi înregistrează amplul poem Imn Eminescului, dar cenzura interzice difuzarea, care va avea loc la 16 ianuarie 1990.

1990 Apare volumul de istorie şi exegeză iconografică Cerurile Oltului. Scoliile arhimandritului Bartolomeu la imaginile fotografice ale lui Dumitru F. Dumitru (Editura Episcopiei Râmnicului şi Argeşului), cu versiuni în limbile română, franceză şi engleză.

- La Editura Cartea Românească apare volumul de nuvele şi povestiri fantastice Amintirile peregrinului apter.

- La 24 decembrie, ajunul Crăciunului, începe munca de revizuire în limba română şi de comentare a Bibliei, începând cu textul Noului Testament, acţiune extinsă ulterior asupra întregii Sfinte Scripturi, pe o perioadă de unsprezece ani.

1991 Este ales preşedinte de onoare al Fundaţiei „Sf. Antim Ivireanul” din Râmnicu-Vâlcea.

- Refuză calitatea de „membru de onoare” al Academiei Române.

- Colaborează la Universitatea Radio cu patru prelegeri despre Poezia religioasă română modernă.

1992 Apare volumul Pro memoria. Acţiunea catolicismului în România interbelică (Editura Institutului Biblic şi de Misiune al Bisericii Ortodoxe Române, Bucureşti).

- Imn Eminescului, poem în stil bizantin, este publicat la Editura Cartea Românească.

1993 La 21 ianuarie, Colegiul Electoral Bisericesc îl alege pe arhimandritul Bartolomeu Anania pentru scaunul de Arhiepiscop al Vadului, Feleacului şi Clujului.

- La 7 februarie, în Catedrala arhiepiscopală din Cluj-Napoca, este hirotonit şi instalat arhiereu. Ca arhiepiscop al Clujului, va urmări şi va lupta pentru dinamizarea activităţii pastorale a clerului şi pentru diversificarea ei în funcţie de cerinţele actuale ale societăţii, pentru implicarea Bisericii în acţiunile de asistenţă socială organizate, pentru refacerea legăturilor dintre Biserică şi cultură, pentru îndrumarea expresă a tineretului – de la amvon şi prin diverse întâlniri –, pentru dezvoltarea relaţiilor ecumenice practice prin păstrarea identităţii proprii.

- Noul Testament. Versiune revizuită, redactată şi comentată de Bartolomeu Valeriu Anania apare la Editura Institutului Biblic şi de Misiune al Bisericii Ortodoxe Române.

- La aproape cinci decenii de la scriere, apare piesa de teatru Hoţul de mărgăritare (parabolă în patru acte) la Casa de Editură Dokia din Cluj-Napoca, jucată public pentru prima dată în 1992 pe scena teatrului din Turda. În anii următori, piesa se bucură de un succes deosebit pe scenele din întreaga ţară.

- I se acordă titlul de membru de onoare al Senatului Universităţii de Medicină şi Farmacie „Iuliu Haţieganu” din Cluj-Napoca.

- Este ales preşedinte de onoare al Fundaţiei „N. Steinhardt”.

1995 Apare ediţia a doua a Noului Testament..., la Editura Institutului Biblic şi de Misiune al Bisericii Ortodoxe Române.

- Volumul de eseuri teologice şi culturale Din spumele mării. Pagini despre religie şi cultură apare, sub îngrijirea şi cu postfaţa lui Sandu Frunză, la Editura Dacia din Cluj-Napoca.

- Este publicat volumul de articole şi studii Pledoarie pentru Biserica neamului (Editura Omniscop, Craiova), ediţie îngrijită şi postfaţată de Sandu Frunză.

- Apare ediţia a doua a volumului de memorialistică Rotonda plopilor aprinşi (Editura Florile Dalbe, Bucureşti).

- La Salonul de carte de la Oradea, primeşte Premiul special pentru volumul Din spumele mării.

1996 Apare Cartea lui Iov. Versiune revizuită după Septuaginta, redactată şi comentată de Bartolomeu Valeriu Anania (Editura Anastasia, Bucureşti).

- Volumul de memorii Clujul universitar al generaţiei 1946 în memoriile lui Valeriu Anania este publicat de Editura Arhidiecezană din Cluj-Napoca.

- Apare ediţia a treia a volumului în versuri File de acatist (Editura Arhidiecezană, Cluj-Napoca).

- Primeşte titlul de „Cetăţean de onoare” al municipiului Cluj-Napoca.

- Este ales Senator de onoare şi membru al Marelui Senat al Universităţii „Babeş-Bolyai” din Cluj-Napoca.

- La Salonul Naţional de Carte din Cluj-Napoca, primeşte Premiul „Cartea anului” pentru volumul Din spumele mării.

1997 Apare Pentateuhul sau Cele cinci cărţi ale lui Moise. Versiune revizuită după Septuaginta, redactată şi comentată de Bartolomeu Valeriu Anania (Editura Institutului Biblic şi de Misiune al Bisericii Ortodoxe Române, Bucureşti).

1998 Cartea Psalmilor sau Psaltirea profetului şi regelui David. Versiune revizuită după Septuaginta, redactată şi comentată de Bartolomeu Valeriu Anania (Editura Arhidiecezană, Cluj-Napoca).

- Cântarea Cântărilor. Versiune revizuită, redactată şi comentată de Bartolomeu Valeriu Anania (Editura Anastasia, Bucureşti).

- Apare volumul Poeme alese (Editura Dacia, Cluj-Napoca), cu o prefaţă de Liviu Petrescu.

- Ediţia a doua a volumului Cerurile Oltului (Editura Pro, Bucureşti).

- Editura Kálvin János a Bisericii Reformate din Ungaria publică, în ediţie bilingvă româno-maghiară, Noul Testament, varianta redactată şi comentată de Bartolomeu Valeriu Anania.

1999 Cartea Profetului Isaia. Versiune revizuită după Septuaginta, redactată şi comentată de Bartolomeu Valeriu Anania (Editura Anastasia, Bucureşti).

Cartea Profetului Ieremia. Versiune revizuită după Septuaginta, redactată şi comentată de Bartolomeu Valeriu Anania (Editura Anastasia, Bucureşti).

Apare volumul de studii şi conferinţe Atitudini (Editura Arhidiecezană, Cluj-Napoca).

Ediţia a patra a poemului dramatic Mioriţa (Editura Dacia, Cluj-Napoca), cu o „Predoslovie” de Tudor Arghezi şi „Postfaţă” de Liviu Petrescu.

Primeşte Marele Premiu pentru poezie al Festivalului Internaţional de Poezie „Lucian Blaga”, Cluj-Napoca.

2000 Apare volumul Poezia Vechiului Testament: Cartea lui Iov, Psaltirea, Proverbele lui Solomon, Ecclesiastul, Cântarea Cântărilor, Plângerile lui Ieremia. Versiune revizuită după Septuaginta, redactată şi comentată de Bartolomeu Valeriu Anania (Editura Institutului Biblic şi de Misiune al Bisericii Ortodoxe Române, Bucureşti).

- Cartea Profetului Iezechiel. Versiune revizuită după Septuaginta, redactată şi comentată de Bartolomeu Valeriu Anania (Editura Anastasia, Bucureşti).

- Cartea Profetului Daniel şi ale celor doisprezece profeţi mici. Versiune revizuită după Septuaginta, redactată şi comentată de Bartolomeu Valeriu Anania (Editura Anastasia, Bucureşti).

- Apare ediţia a doua a volumului de nuvele şi povestiri fantastice Amintirile peregrinului apter (Editura Paralela 45, Cluj-Napoca).

- De dincolo de ape, pagini de jurnal şi alte texte (Editura Dacia, Cluj-Napoca).

- Primeşte diploma şi medalia Academiei de Artă, Cultură şi Istorie din Brazilia.

- Preşedinţia României îi înmânează Medalia jubiliară „Mihai Eminescu” şi Ordinul Naţional pentru Merit în gradul de Mare Cruce.

2001 La 18 martie este sărbătorit la împlinirea a 80 de ani, moment marcat prin volumul omagial Logos – ediţie îngrijită de arhid. Ştefan Iloaie –, CD-ul Arhiepiscopul – realizator: Radu Preda – şi un spectacol aniversar pe scena Teatrului Naţional din Cluj-Napoca.

- Apare Apocalipsa Sfântului Ioan. Traducere, introducere şi note de Bartolomeu Valeriu Anania (Editura Paralela 45, Cluj-Napoca), cu ilustraţii de Albrecht Dürer.

- Ediţia a doua a piesei de teatru Hoţul de mărgăritare (Editura Renaşterea, Cluj-Napoca).

- La Editura Renaşterea apar volumul Bartolomeu Valeriu Anania. In honorem şi lucrarea Introducere în citirea Sfintei Scripturi.

- Este publicată Biblia sau Sfânta Scriptură, ediţie jubiliară a Sfântului Sinod, versiune diortosită după Septuaginta, redactată şi adnotată de Bartolomeu Valeriu Anania, arhiepiscopul Clujului, sprijinit pe numeroase alte osteneli. Lucrarea, tipărită deja în mai multe tiraje, se bucură de un interes deosebit din partea specialiştilor, dar nu mai puţin din partea credincioşilor, pentru noutatea de ordin teologic şi filologic pe care o aduce faţă de variantele româneşti precedente, pentru aşezarea textului într-o limbă română actuală şi mai ales pentru utilitatea celor peste 8. 000 de note subsidiare menite să-i ofere cititorului căi de acces spre adevărul textului; în spaţiul Ortodoxiei româneşti, ediţia jubiliară a Bibliei este prima versiune adnotată. Activitatea de revizuire depusă de arhiepiscopul Bartolomeu este evaluată de către specialişti în întâlnirile ocazionate de prezentarea lucrării către publicul din Bucureşti – la Patriarhie şi Academia Română –, Râmnicu-Vâlcea, Bistriţa, Oradea, Cluj-Napoca; la Craiova, în 2003.

- Universitatea „Babeş-Bolyai” din Cluj-Napoca îi acordă titlul de „Doctor Honoris Causa”.

- Primeşte titlul de „Cetăţean de onoare” din partea consiliilor locale Bistriţa, Râmnicu-Vâlcea, Glăvile (jud. Vâlcea) ş.a.

- Premiul pentru opera omnia al Uniunii Scriitorilor, filiala Cluj-Napoca.

2002 Este publicat volumul Apa cea vie a Ortodoxiei (Editura Renaşterea, Cluj-Napoca), ce cuprinde cuvântări, articole şi scrisorile pastorale din anii 1993-2001 emise ca arhiepiscop al Clujului; ediţie îngrijită de Nicoleta Pălimaru şi Maria-Elena Ganciu.

- Broşura Icoana patriei vâlcene este publicată de Editura Almarom din Râmnicu-Vâlcea.

- Exegeza iconografică, parte a volumului Cerurile Oltului, este publicată în Germania, de Franz u. Sternberg Verlag, sub titlul Bilder vom Reich Gottes. Ikonen und Fresken rumänischer Klöster.

- I se acordă titlul de „Doctor Honoris Causa” al Universităţii din Oradea.

2003 Apare lucrarea Atelier biblic. Caiete de lucru (Editura Renaşterea, Cluj-Napoca), reprezentând munca de analiză şi comparare, la Noul Testament, a diferitelor variante de text, din care a rezultat versiunea publicată în ediţia jubiliară a Bibliei.

- Cele mai importante puncte de vedere referitoare la ultima ediţie din Sfânta Scriptură sunt cuprinse în volumul Primele mărturii despre Biblia jubiliară 2001, versiunea Arhiepiscopului Bartolomeu Valeriu Anania, ediţie îngrijită de arhid. Ştefan Iloaie (Editura Renaşterea, Cluj-Napoca).

- Prin poetul Mircea Petean, Editura Limes din Cluj-Napoca iniţiază proiectul de publicare a integralei literare Valeriu Anania; apare primul volum din seria „Opera literară”: Străinii din Kipukua, cu o prefaţă de Aurel Sasu.

- Primeşte titlul de „Doctor Honoris Causa” al Universităţii din Craiova.

2004 Apare lucrarea Canonul cel Mare al Sfântului Andrei Criteanul, în diortosirea arhiepiscopului Bartolomeu.

- Ediţia jubiliară a Sfintei Scripturi, în format electronic, pe CD, apare cu sprijinul tehnic al Institutului pentru Tehnică de Calcul din Bucureşti.

- La Editura Limes apare al doilea volum din seria „Opera literară”: Amintirile peregrinului apter, cu prefaţa scriitorului Mircea Muthu

2005 Primeşte titlul de cetăţean de onoare din partea Consiliului local Dej.

- În biserica ştefaniană, primeşte titlul de „Cetăţean de onoare” al localităţii Vad, judeţul Cluj.

- Editura Institutului Biblic şi de Misiune al Bisericii Ortodoxe Române îi publică volumul consistent de exegeză – pasaj cu pasaj – a Liturghiei ortodoxe, sub titlul Cartea deschisă a Împărăţiei. O însoţire liturgică pentru preoţi şi mireni.

- La Editura Limes apare al treilea volum din seria „Opera literară”: Rotonda plopilor aprinşi, cu prefaţa lui Dan C. Mihăilescu.

- La Editura Renaşterea sunt reeditate volumele Apa cea vie a Ortodoxiei şi Pro memoria. Acţiunea catolicismului în România interbelică.

2006 În urma hotărârii Sfântului Sinod al Bisericii Ortodoxe Române din 4 noiembrie 2005 de înfiinţare a unei Mitropolii la Cluj, iniţiativă validată de Adunarea Naţională Bisericească la 1 martie 2006, Bartolomeu Anania este instalat – la 25 martie, praznicul Bunei Vestiri –, de către Patriarhul Teoctist al României, Mitropolit al Clujului, Albei, Crişanei şi Maramureşului. În lunile imediat următoare, Mitropolitul se implică concret în activitatea de dinamizare a vieţii religioase din noua structură bisericească.

- La Editura Renaşterea apare volumul Sfintele Evanghelii după Matei, Marcu, Luca şi Ioan, versiune diortosită, redactată şi adnotată de Bartolomeu Valeriu Anania, sprijinit pe numeroase alte osteneli.

- La Editura Limes apare al patrulea volum din seria „Opera literară”: Poeme, prefaţat de Petru Poantă.

- Primeşte titlul de „Cetăţean de onoare” al comunei Iara.

2007 Primeşte, din partea redacţiei săptămânalului Clujeanul, titlul şi diploma „Clujeanul anului 2006”.

- Editura Limes îi publică piesele de teatru, care constituie volumele 5, 6 şi 7 ale seriei „Opera literară”.

- Primeşte titlul de „Cetăţean de onoare” al comunei Spermezeu.

2008 Pe scena Teatrului Naţional din Cluj-Napoca are loc Gala inaugurală a Fundaţiei „Mitropolitul Bartolomeu”, instituţie ce are drept scop conferirea de burse de studiu, în ţară sau străinătate, tinerilor merituoşi, cu rezultate deosebite la învăţătură şi posibilităţi materiale reduse.

- I se acordă titlul de „Doctor Honoris Causa” al Universităţii „1 Decembrie 1918” din Alba Iulia.

- Volumul omagial Rotonda unui suflet aprins pentru Dumnezeu şi Neam (Editura Reîntregirea, Alba Iulia) reuneşte comunicările şi referatele ştiinţifice prezentate la simpozionul naţional „Universul spiritual românesc oglindit în opera Mitropolitului Bartolomeu Anania”.

- La Editura Limes apar volumele 8 şi 9 din seria „Opera literară”, care cuprind publicistica şi sunt prefaţate de Ovidiu Pecican.

- La Editura Polirom apare volumul Memorii.

2009 I se acordă titlul de „Doctor Honoris Causa” al Universităţii de Medicină şi Farmacie „Gr.T. Popa” din Iaşi.

- La Editura Renaşterea apare volumul Cuvinte de învăţătură.

- La Editura Polirom apare volumul Amintirile peregrinului apter.

- Primeşte Premiul special al Uniunii Scriitorilor din România pentru volumul Memorii.

2011 Se stinge din viaţă la Cluj-Napoca la 31 ianuarie.

Ştefan Iloaie

Rotonda plopilor aprinşi

Prefaţă:
Eul tăinuit şi buna cumpănire a celuilalt

Dan C. Mihăilescu

Presupun că fiecare dintre dumneavoastră are presărate prin cuferele memoriei tot felul de gesturi simbolice, detalii semnificative, mici picanterii sau dulci amănunte ce pot rezuma perfect – chit că pieziş – o personalitate, un destin, o stare de fapt. Un reputat profesor universitar surprins fără batistă în curtea Bibliotecii Academiei suflându-şi nasul cu un deget, direct în zăpadă, ca fotbaliştii pe teren, un istoric literar care, tot la B.A.R., lucrează simultan la fişarea documentelor pentru cinci-şase articole, cam cu diafana mentalitate a lui Pristanda din scena numărării steagurilor şi căruia nu-i pasă când un neaşteptat curent de aer îi încurcă zecile de fişe: „Una, două, le-o fi dat jos vântul”, nu-i aşa? Uluitor de cochetul gest al altui istoric literar – acum însă merită nominalizat: Şerban Cioculescu – aplecându-se să-i sărute mâna fiicei tale în vârstă de şase ani: „Domnişoară Ana Mihăilescu, când vei fi mare, să nu uiţi că ţi-a sărutat mâna Şerban Cioculescu”... Sunt peste douăzeci de ani de atunci şi vă asigur că fetiţa aceea nu a uitat gestul de răvăşitoare aromă interbelică al lui „Şerban cel rău”.

Şi tot aşa, eu unul am o colecţie savuroasă, acidă sau nostalgică de atari exponate groteşti sau nobile, sinistre ori sublime, cu care-mi populez ecranul interior, de la enorma roată de caşcaval primită la Slobozia în colaborare cu Mircea Nedelciu prin ’80 şi pe care am tăiat-o mai bine de-o oră cu o unghieră chinezească miniaturală în camera de hotel, şi până la prima palincă topită în 1994 cu tulburătorul Aurel Cioran pe replica lui frisonantă, la ora şapte dimineaţa: „Dragă, eu am fost şi am rămas legionar!”. Dar degetele rafinate ale lui Arşavir Acterian pianotând peste divinul carton cu trufe, jofre şi mascote? Dar acea suprarealistă apariţie a lui Noica, la zece seara, la uşa camerei noastre de hotel din Păltiniş, învelit într-un fâş-fâş secular, cu o pungă de plastic de un leu în mână şi cu bascul adânc înfipt pe frunte, surâzând euforic: „Vin de la baie, aici am rufele murdare, vă aştept mâine dimineaţă la opt”! Dar gestul lui Cioran, după câteva ceasuri de bârfă intensă în camera lor de pe 21 Rue de l’Odéon, înfigându-mi cu forţa în palmă, la plecare, 50 de franci – „să ai pentru taxi, hai, că ştiu eu că n-ai...” – în octombrie ’90!

V-aş mai putea înşira câteva zeci de astfel de scene, stop-cadre fulgurante, absolut definitorii pentru esenţa umană a „actorilor” şi care funcţionează pe post de lubrifiant pentru complicatele mecanisme ale memoriei afective. Dar nu cu evocările mele aveţi a vă întâlni acum, ci, dimpotrivă, aveţi a vă delecta cu un maestru al evocativului multiplu rafinat, un orfevru al reveriilor psihologice desfăşurate sub aparenţele celei mai desăvârşite, smerite, simplităţi.

Valeriu Anania nu este nicidecum tipul memorialistului egocentric, obsedat la modul narcisiac (alintat, hachiţos, imprevizibil şi vindicativ) să-i folosească pe ceilalţi exclusiv ca oglinzi pentru etalările sale megalomane. Nu este, fireşte, nici tipul salonard, al memoriei de cafenea ce aluvionează zvonuri şi cancanuri, mizofilul adorator al bârfelor de alcov şi patimilor de prin cramele boemei artistice.

Înainte de-a fi un tandru, subtil, generos, dar sagace observator al celui pe care şi-a propus să-l „picteze”, el este un meşter al ramei. Înainte de-a vă lăsa absorbiţi de tablou, de fizionomiile, atitudinea, biografiile, scenele şi personajele de epocă, priviţi, vă rog, cu atenţie lucrătura ramei. Nu doar miezul fiinţei din portret, ci şi poziţionarea pictorului faţă de subiect, plus lucrătura, calitatea încadrării.

„Rotonda” lui Valeriu Anania este în chip esenţial preocupată de „plopii aprinşi”, de reliefarea unduirilor lor fermecătoare, şi nu de ambiţia de a-şi exfolia egofil dexteritatea picturală. În fiecare tuşă există o kenoză. Ceea ce, desigur, nu exclude forţa magnetizantă şi precizia necruţătoare a conturelor, pe scurt: energia îmblânzitoare de contrarii a pictorului.

O simplă strângere de mână

Dar să revin la panoplia cu trofee evocative cu care mi-am îngăduit, vanitos poate, să încep rândurile de faţă.

În cazul părintelui Anania gestul cu pricina, rezumându-i perfect – din punctul meu de vedere – personalitatea, a fost unul banal. Strângerea de mână, în paralel cu fixarea de scanner a privirii pe chipul interlocutorului care eram. A fost singura noastră întâlnire. Nu o pot localiza cu precizie în timp, dar sunt înclinat să o fixez în primăvara lui 1982, anul în care lui Valeriu Anania i-a apărut Greul pământului, somptuoasa „pentalogie a mitului românesc”. În ce mă priveşte, fusesem angajat relativ recent la Institutul „G. Călinescu”, urmând să debutez editorial cu o carte despre Eminescu.

Intermediar ne-a fost, în plină stradă, undeva pe lângă Cişmigiu, doamna Zoe Dumitrescu-Buşulenga. Ţin minte ce contrariată a fost doamna directoare, cât de sever s-a încruntat când, rămaşi în doi, i-am spus excitat: „Doamnă, părintele Anania ar trebui să joace în Tulburarea apelor. Este un cât se poate de tipic «haiduc al religiei», vorba lui Blaga, cu o daimonie goetheană care l-ar fi încântat pe Blaga. Cred că-s înnebunite femeile după el...!”. Îngrozită (diplomatic?), doamna Zoe m-a secerat cu un „niciodată să nu mai vorbeşti aşa! Părintele Anania este un creştin extraordinar!”.

Păi nici eu nu simţisem şi nu spusesem altceva! Acea electrizantă, anteică, haiducească strângere de mână, dublată de laserul scrutător al ochilor de sub sprâncenele păduroase, mi-a rămas, iată, caligrafiată ca o dulce cicatrice pe obrazul amintirii. Clocotul fiinţei, teribila ei virilitate, atât de rafinat depliată dialogal, amestecul atrăgător de reverie şi impetuozitate, de forţă fizică şi spirit de fineţe, de intuiţie afectuoasă şi determinare şi-a întipărit calităţile nu doar în lucrarea duhovnicească de o viaţă a Înalt Prea Sfinţitului Părinte Bartolomeu, ci şi în filigranul evocărilor din lumea literară ale scriitorului Valeriu Anania. Pe cele din lumea diplomatică mai avem a le aştepta. Ar fi mare păcat să nu se întruchipeze, nu numai cu înţelegere „diortositoare”, dar şi cu maliţia bonomă, şarmul necruţător şi precizia documentară de care Sfinţia Sa este capabil.

Cel pe care Arghezi îl numea „fratele meu întru duh”

Probabil cea mai simplă şi eficientă împărţire a evocatorilor se poate face potrivit temperamentului. Domină, cred, tipul flegmatic, pentru care trecutul reprezintă invariabil the golden age, the good old time, calm, lux şi voluptate. Om de dreapta, conservator, de regulă monarhist şi moralist. Fermecat de rânduiala fără fisură a tradiţiei şi, în consecinţă, dezgustat de lipsa de „moral şi principii” a prezentului. Pasionat nu atât de recuperarea fizionomiilor apuse, cât de documentarea autojustificativă a evenimentelor cu surplus de semnificaţie şi mai ales de etalarea trecutului ca blazon politic şi exemplaritate morală.

Tipul melancolic se pierde în detalii savuroase, în reverii mai mult sau mai puţin sentimentale şi cultivă ucronia. Este un împătimit al atmosferei, structural indiferent la tot ce ţine de precizie, un campion al nuanţelor narcisiace, pentru care savorile infinitezimale, intuiţia febrilă şi fervoarea stilistică a evocării valorează mai mult decât arhitectura ansamblului, indiferent de natura acestuia: istorică, socială, politică, afectivă, diplomatică, militară etc.

Tipul coleric foloseşte, de bună seamă, evocările (memorialistica în genere) în scop explicativ, educativ şi cu finalitate răzbunătoare. Pentru el, trecutul e pretext de răfuială exemplară cu prezentul, cu propriile frustrări şi eşecuri: nerecunoaşterea meritelor din partea suveranului, minimalizarea în cadrul breslei, al castei, al familiei etc.

În sfârşit, evocatorul sangvin – cum cred că este şi autorul nostru aici de faţă– are deopotrivă fire de artist, sagacitatea observaţiei amănuntelor semnificative, dar şi buna cumpănire a moralistului. El nu vrea nimic anume, cu tot dinadinsul. Niciodată un singur lucru. Nici preamărirea celui evocat, nici postularea propriilor gesturi, valori, amintiri şi explicaţii, nici supralicitarea atmosferei de epocă, nici condamnarea otrăvită sau resemnată a prezentului irepresibil josnic. Natură puternică, suculentă, bine centrată şi bogată în latenţe, evocatorul sangvin este interesat de pluralitate, nu de monovalenţă. De exemplaritatea indirectă, multiplu etajată, nu de ţintirea obositor sau fals pedagogică a viciilor prezentului, în numele unor virtuţi prăfuite sau defuncte. Textura scrisului său aliază metafora etică, dacă pot să-i zic aşa, cu detaliul picant, crochiul psihologic, detaliul biografic şi aromele specifice atmosferei patriarhale– cu propriile-i impulsuri introspective, cu incursiuni în contextul şi subtextul celor petrecute. Astfel încât „verdictul” aproape că se evaporă, anulează graniţa dintre bine şi rău. Ceea ce contează este procesul, evocarea, derularea ei în sine, şi nu recuperarea, elucidarea, absolvirea sau condamnarea persoanelor şi a faptelor narate.

Pe scurt, accentul cade succesiv (dar egal de puternic şi de bine dozat) şi pe fabulă, şi pe morala acesteia. De obicei, o morală indirectă. De aici şi reticenţa evocatorului în a se autoimpune. Abia dacă în câteva locuri se pot „pescui” mărturisiri directe, şi acelea bine încercănate de ambiguitate, cum este în cazul tulburătoarei replici date lui Victor Papilian în tinereţe: „Eu nu-l caut pe Dumnezeu, eu pe om l-am pierdut”. Sau, tot de atunci: „Când te trezeşti tu, un biet călugăraş de la Polovragi, în mijlocul a patru sute de colegi, băieţi şi fete, care se uită ciudat la tine când îmbraci halatul alb peste dulama neagră, te întrebi ce trebuie să faci pentru ca ei să te accepte ca pe unul de ai lor”. De altminteri, întregul episod al studenţiei mediciniste cu Victor Papilian este revelator pentru cristalizarea Personajului nostru, cu voinţa şi ezitările sale, cu tenacitatea înfruntării mediului ostil („singurul lucru pe care îl suportam greu erau glumele impudice şi gesturile obscene pe seama bieţilor morţi”), mici cochetării inocente („trebuie să vă spun că în adolescenţă am fost un foarte bun dansator, şi aceasta datorită surorii mele celei mari, care era impecabilă”), semnificative scindări în opţiunile artistice („aceeaşi imensă admiraţie” pentru Arghezi şi Blaga), ca şi cu scenele de-o măreţie pe cât de admirabilă în simplitatea ei, pe atât de exemplară pentru amoralitatea de astăzi. Una dintre acestea este sfânta mânie a profesorului Papilian în faţa deja evocatelor gesturi obscene ale studenţilor în faţa cadavrelor din sala de autopsie: „Domnilor colegi, vă rog şi vă implor, respectaţi cadavrele! În fiecare dintre ele a locuit un suflet omenesc”. Nu cunosc alt motto mai percutant pentru – să zicem– un eseu împotriva cinismului postmodernităţii.

Siguranţa de sine, forţa de cuprindere şi afirmare, ca şi pulsiunea sangvină a naraţiei se impun cu ataşată semeţie tinerească încă de la prima pagină: „Arghezi m-a iubit aşa cum eram, cu toate ale mele, chiar când a ştiut că nu-i merit dragostea. Mai tânăr decât el cu peste patruzeci de ani, dar tot atât de temperamental cum fusese el la vârsta pe care o aveam eu, i-am deschis uneori răni, l-am provocat la explicaţii severe, l-am judecat cu brutalitate. El însă mi-a răspuns întotdeauna cu o gingăşie care mă dezarma, restituindu-mă stării de umilinţă lăuntrică”. Şi tot acolo, ceea ce constituie, cred, o caracteristică esenţială a evocativului părintelui Bartolomeu: scrisul „în ghicitură”. Savoarea piezişului, cultivarea gestului parabolic, a formulei multietajate. „Mă împrietenisem cu poezia lui Arghezi prin a fi început s-o resping. Mă urmărea, dar nu ca o obsesie, ci ca pânda unui duşman furişat în odaie.”

Ce impresionează în acest stil este dozajul alchimic al semnificaţiilor, generoasa etajare a materiei. Atari ancadramente pentru faptele relatate au o anume rază de acţiune pentru cei familiarizaţi cu subiectul – Arghezi, se ştie, nu a fost nici pe departe un înger, după cum nici demonicul nu şi l-a putut adjudeca vreodată de-a binelea –, ca şi o seducţie echivalentă pentru neofiţi. Altfel spus, pagina palpită acum deopotrivă pentru Alexandru George, ca şi pentru Şerban Cioculescu altădată, ca şi pentru liceanul ajuns astăzi la lecţia despre psalmii arghezieni.

Aceeaşi disponibilitate şi bună cumpănire a evocatorului, egal „distribuit” între autorul Poemelor luminii şi orfevrul din Litanii, o aflăm, cu delicii, în raporturile cu Arghezi, pe de-o parte, şi cu Nichifor Crainic, de cealaltă parte: „Paradoxurile vieţii! Cei doi se detestau reciproc şi ţineau, parcă dinadins, să-mi educe conştiinţa. În redacţia Gândirii auzeam: Tudor Arghezi, această insanitate a literaturii române! La rândul său, «insanul» din Mărţişor şuiera mai plastic: Nichifor Crainic e un excrement uscat, ca şi hapurile cu care îl vinde pe Dumnezeu la tarabă!”.

În fine, alt context de echidistanţă pe cât de admirabilă astăzi, pe atât de stânjenitoare, cred, în 1945: „...nutream faţă de Blaga aceeaşi imensă admiraţie ca şi pentru Arghezi (...) cerchiştii gravitau în jurul lui Blaga, eu însă gravitam în jurul lui Papilian, iar cei doi scriitori nu se aveau bine între ei...”.

Îndrăznesc să vă atrag puţin atenţia asupra unui risc al lecturii în cazul de faţă. Riscul ca, furaţi de melifluenţa naraţiei şi amănuntele picante, să nu cumva să pierdeţi pe drum mulţimea detaliilor revelatoare. Ca să ne păstrăm la capitolul Arghezi, iată câteva dintre acestea: 1) Scena de la mânăstirea Cernica, în 1949, cu nostalgia fostului monah devenită venin pamfletar odată ce a trebuit să treacă prin alambicul mentalităţilor balcanice: „Dragul meu, mi se reproşează că sunt trivial, dar nimeni nu înţelege că la aceasta mă obligă balcanicii în mijlocul cărora trăim. Bădăranul s-a cocoţat pe post de ministru şi rămâne nesimţitor la vorba subţire. El nu pricepe decât dacă-l înjuri de mamă şi-l mânjeşti cu c... de sus până jos. E şi aceasta o treabă sfântă”; 2) Observaţia incitantă privind „vocaţia singurătăţii” la un poet cu o – totuşi! – atât de luxuriantă, aproape halucinantă socializare ca Arghezi, gazetar şi pamfletar împătimit decenii de-a rândul; 3) Tot în vizita de la Cernica ni se revelează un Arghezi plămădit parcă în aceeaşi matrice cu Cioran. Acel Cioran care simţea că se sufocă dacă nu-şi tăvăleşte idolii, dacă nu-şi neagă din când în când credinţele, nu-şi spulberă fanatismele şi nu-şi persiflează extazele, lucru valabil cu Iov ca şi cu Valéry, cu Kirilov ca şi cu Mircea Eliade ş.a.m.d. : „În fiinţa lui intimă – spune Valeriu Anania despre Arghezi – poetul era un mare emotiv, dar în acelaşi timp era posedat de un demon care-i denunţa emotivitatea drept slăbiciune şi-l făcea să se împotrivească propriei lui naturi. Ironia, sarcasmul, deriziunea, grotescul erau tot atâtea arme cu care el se apăra de sine însuşi. Lacrimii interioare îi opunea virulenţa unui verb corosiv, menit s-o strivească”.

Să luăm încă o dată aminte la plăcerea cu care părintele Anania adoptă, ori de câte ori are ocazia, sfânta poziţie a concordiei discors, semn decisiv, acesta, al naturilor încăpător-vindecătoare. Şi la Gala Galaction va fi numaidecât notată acea „enigmă” prin care se afirma „incredibila capacitate a insului de a fi sincer în concomitenţa contrastelor”.

Pe de altă parte, ca meşter alchimist al osmozei contrariilor, părintele Bartolomeu nu dispreţuieşte nici amănuntul picant, condimentele fără de care aluatul ar fi mult mai greu digerabil: un Arghezi nervos, spurcat la gură, coleric, dar histrionic („iartă-mă, părinte, sunt nişte măgari din mahalaua mea, pe care-i tocmesc cinstit să-mi sape la vie. Ei bine, toată ziua se duc la gard să se p... de trei ori pe ceas, iar seara pretind polul întreg. Fir-ar ai dracului! ... Apoi cu un surâs diafan: poftiţi, vă rog, în casă!”); un Arghezi arghirofil cum îl ştim („cârciobar la parale”, îi spune evocatorul), negociindu-şi, ca şi Blaga de altfel, „nu ştiu ce reduceri sau scutiri de impozite”; un Arghezi scriindu-i Anei Pauker, un Arghezi care-l numeşte „Ciugulescu” pe Şerban Cioculescu, alături de o Paraschivă care-l fixează pe Galaction în formula „bărbosul muieratic” sunt numai câteva mostre de arome tari. Multe, foarte multe altele vă rămân dumneavoastră spre şăgalnică descoperire.

Şi după cum ne delectăm cu aluzivul mustos ori cu micile şarje piezişe, avem a nota cu atenţie elementele extrem de utile istoriei literare, precum lămuririle în privinţa traducerii Galaction – Vasile Radu a Bibliei.

Literatură de cea mai pură calitate

Luat din scurt, nu aş putea apropia Rotonda plopilor aprinşi decât la vârf de tot, şi anume cu stilul lui Andrei Pleşu din paginile dedicate aventurilor diplomatice, cu portretele şi atitudinile prinse la insectar de Gabriel Liiceanu nu doar în Jurnalul de la Păltiniş, dar mai ales în Uşa interzisă şi Declaraţie de iubire, sau cu aburii paseismului halucinogen din unele fragmente ale memoriilor lui Alexandru Paleologu din tinereţe. Iar când îl plasez într-o atare constelaţie, mă gândesc nu atât la pasaje-tablou de o netăgăduită plasticitate, precum, să zicem, primul contact cu Victor Papilian: „Întâi m-a izbit un miros iute, ca de piatră arsă. Apoi am văzut o încăpere vastă, populată apocaliptic cu vestigii omeneşti, un schelet în picioare, oase rupte pe mese şi dulapuri, tibii, femururi, vertebre, ţeste, fălci dezgărdinate, mulaje şi preparate anatomice, plămâni despuiaţi, intestine de vitrină, creieri indecenţi, muşchi arcuiţi pe ciolane, negri şi uscaţi, ca din afumătoare, inimi la borcan, ochi fără orbite. În fund, o masă mare cu microscop şi cărţi, din spatele căreia s-a ridicat profesorul, cu frunte înaltă şi păr sărac, în halat alb. Înainte ca eu, răvăşit de privelişte să-i fi putut spune: «Am onoarea să vă salut», el a prins a se îndrepta spre mine, recitând cu o voce de tenor secund versuri incredibile:

Mă joc cu imaginile

Ca vremea cu paginile

Când şi-ntoarce filele

Peste toate zilele...”.

Mă gândesc însă la cel puţin trei contexte absolut memorabile, frisonante fiecare în felul său. Unul în fiori de mister psihologic, altul în fiori de moarte şi ultimul în hohote de râs caragialo-moromeţian.

Primul este crochiul magistral făcut din două-trei mişcări de penel unui anonim, dar care rezumă o epocă, o mentalitate, un personaj cât o istorie, acel domn Silber, şef de lucrări la catedra de chimie medicală, cu viaţa lui de văduvie şi pustietate, „la vecinătatea câmpului. Dimineaţa, la ora ceaiului, îmbrăcat corect, cu cravata înnodată şi cu vioara sub bărbie, cânta în întregime Sonata Kreutzer, întru amintirea soţiei lui. Ritualul acesta îl săvârşea domnul Silber în fiecare zi, fără abatere, ca pe o rugăciune de dimineaţă, după care pleca spre laborator, să-şi petreacă restul orelor printre mojare şi eprubete, fără ca cineva din cei care îl cunoşteau acolo ca pe un erudit al acizilor complicaţi să poată bănui în el sensibilităţi de eremit beethovenian”.

Al doilea este de-a dreptul o capodoperă de morbideţă, prin laconismul crâncen cu virtuţi creştin-exemplare: scena incinerării lui Anton Holban la crematoriul „Cenuşa”: „...sicriul era aşezat pe două lungi şine de metal paralele, legate în urmă de un cărucior, cu care a fost împins pe gura cuptorului (oh, de ce nu pot spune asta cu liniştea cu care aş spune că a fost pogorât în mormânt). Nu curiozitatea m-a lipit de unul din ocheane, ci dorinţa de a-mi urma dascălul până la sfârşit. Nu am rezistat însă decât o clipă, atât cât a fi văzut un trup ridicându-se pe jumătate din sicriu şi răsucindu-se spre picioare, ca un şoric pe jăratic. Apoi n-am mai văzut nimic. Mi s-a spus că leşinasem. (...) Unde e camaradul Anton? M-am lipit din nou de ochean şi, prin tremurul dogoarei, am mai zărit ceva din oasele bazinului şi, alături, o calotă craniană pe care încă mai pâlpâia, imaterial, un abur albastru”. Atât – şi e prea de ajuns spre a-l vindeca de intenţie pe orice amator de incinerare...

Şi, în sfârşit, al treilea este întregul capitol, antologic, Marin Preda. Mai precis, istoria condusului acasă al lui Moromete Moncher rău (adică bine) abţiguit, întâlnirea cu fiul acestuia şi micuţul african. O scenă de un comic nebun, de un umor inenarabil, spre încântarea specialiştilor şi cu un final – oscilând de la „ce tot îndrugă cioroiul ăsta?” şi „lasă-mă, părinte, că-l belesc”, până la „auzi, domnule, să râză el de limba omului” – care conţine în epură toată centrifuga de polarităţi care au compus fiinţa contorsionată a lui Marin Preda.

Mână de părinte, mână de maestru!

Tudor Arghezi

1

„Nu pot începe însemnarea unor mărturii despre Arghezi fără un sentiment de mare sfială. Nu pentru că eroul ar fi greu accesibil, ci pentru că accesul la el presupune, neapărat, şi propria ta implicare în contextul istorisirii, ceea ce face inevitabilă prezumţia că abordezi imaginea gigantului spre a-ţi adăuga şi ţie două degete la creştet. Am citit nişte pagini de memorialistică al căror autor mi s-a părut a fi un amoraş agăţat de glezna Venerei. Impresia e penibilă. Oricum, e greu de găsit tonul cu care Platon vorbea despre Socrate. Arghezi însuşi, atunci când a trebuit s-o facă, îşi escamota implicaţia printr-o magistrală autoflagelare ipocrită. Scriitorul îşi cunoştea bine meseria şi sconta pe efecte precise.”

Cu aceste rânduri începeam, în 1970, la Detroit, seria de momente argheziene, publicate într-o minusculă casetă de literatură, din care unicul ei colaborator nu a putut tipări mai mult de zece numere. Acum, când revăd acele pagini şi-mi repovestesc amintirile pe un spaţiu tipografic mult mai generos şi pentru un public cititor incomparabil mai larg, vechea sfială se retrage în faţa unui sentiment de datorie, atât pentru marele meu prieten, cât şi pentru propria noastră istorie literară. Nu cred că printre scriitorii de acum, încă în viaţă, să fie un altul care să-l fi cunoscut mai bine pe Arghezi, un altul care, pe durata unui sfert de veac, să-i fi călcat pragul şi să-l fi primit de mai multe ori în odaia lui, faţă de care poetul să-şi fi deschis sufletul mai larg. Nu mulţi îl vor fi văzut pe Arghezi plângând, nu mulţi vor fi fost martorii disperărilor lui. Şi nu mulţi vor fi având o biografie în care Arghezi să se fi inserat cu ponderea unui gest al destinului.

Aducerile mele aminte se resimt însă de unele aproximaţii, atât de cronologie, cât şi asupra unor fapte de amănunt. Nu am ţinut niciodată un jurnal, nu mi-am notat, acasă, convorbirile cu Arghezi. Scrisorile şi notiţele autografe ce mi-au rămas de la el sunt puţine, supravieţuind, ca prin miracol, unor seisme biografice1. Nici pe bandă de magnetofon nu l-am înregistrat, cu o singură excepţie, prin 1956-1957, când, în chilia mea de sub dealul Mitropoliei, l-am rugat să-mi citească la microfon câteva poezii. Să fi citit din carte vreo cinci-şase şi de pe file manuscrise vreo trei-patru, acestea din urmă rămase – după cât pot să ştiu – inedite până acum. Ceva mai târziu, însă, banda mi s-a subtilizat nocturn, sustrăgându-se unui proces-verbal de rigoare, şi nu i-am mai putut da de urmă. Unele amintiri, aşadar, se cheamă unele pe altele din lumini şi neguri foarte îndepărtate şi dintr-o durată care se cerea numai a noastră, când, de pildă, o vizită a mea la Arghezi sau a lui la mine, sau o plimbare în doi sau o convorbire telefonică încă erau şi nu mai erau un eveniment. Poetul mă integrase vieţii lui de familie şi – în bună măsură – vieţii lui sufleteşti, aşa încât o sosire a mea la Mărţişor trebuia să mi-o anunţ numai pentru a-mi deschide cineva poarta cea mare, de la stradă. Apropierea – el îi spunea prietenia – noastră începuse de pe o pagină de poezie, dar ea s-a trezit crescând pe nişte temeiuri sufleteşti în care literatura se implica adiacent. Arghezi m-a iubit aşa cum eram, cu toate ale mele, chiar când a ştiut că nu-i merit dragostea. Mai tânăr decât el cu peste patruzeci de ani, dar tot atât de temperamental cum fusese şi el la vârsta pe care o aveam eu, i-am deschis uneori răni, l-am provocat la explicaţii severe, l-am judecat cu brutalitate. El, însă, mi-a răspuns, întotdeauna, cu o gingăşie care mă dezarma, restituindu-mă stării de umilinţă lăuntrică, aşa cum îi stă bine unui ucenic şi aşa cum o avea şi el, la ceasul de singurătate al miezului nopţii, când lucra sub aripa îngerului.

Şi iată că şi acum, când scriu aceste rânduri, minunea intuită de el cândva mi se insinuează obsesiv sub vârful creionului. Amintirile, care altfel mi se refuză în prezenţă sau limpezime, mă solicită suav de deasupra spaţiului alb.

— Eu cred, îmi spunea odată Arghezi, că cel mai mare poet al lumii e omul care a inventat hârtia.

2

Prin primăvara lui 1942 visam – din ce în ce mai insistent – să-l cunosc pe Arghezi, să-l zăresc măcar de departe, să-l văd de aproape, „să-l pipăi şi să urlu: Este!”. O biografie scandaloasă şi o literatură de vână tare concuraseră în a aprinde ambiţiile secrete ale unui tânăr şi foarte proaspăt călugăr din mânăstirea Antim, în a cărui chilie fuseseră mistuite şi remistuite mai toate cărţile apostatului câte putuseră fi agonisite de prin librării sau, cele mai multe, din anticăria lui Mişu Pach. Mă împrietenisem cu poezia lui prin a fi început s-o resping.
Mă urmărea, dar nu ca o obsesie, ci ca pânda unui duşman furişat în odaie. Cântec de adormit Mitzura – titlul – îmi suna neromâneşte şi mă întrebam când şi cum n-o să mai fiu ameninţat de facerea:

Tăcerea vocile şi le-a pierdut

Care-o făceau pe vremuri să răsune.

Cred că eram şi puţin întârziat. La douăzeci şi unu de ani încă nu descoperisem, în poezie, ritmul interior. Cadenţam silabele pe burice.

Exegezele argheziene, câte puteau fi la vremea aceea, nu mă prea ajutau. Cât despre opinia publică, aceasta era deconcertantă. Exista pe atunci o aristocraţie bucureşteană care-l detesta pe Arghezi fără să-l fi citit. Clericii, cei mai mulţi, vedeau în el doar pe ierodiaconul răspopit, dar tot atât de adevărat era că admiratorii lui de taină erau tocmai monahii. La Antim, părintele Firmilian, dascăl şi cărturar de seamă, îşi cumpănea părerile între lauda generoasă şi reticenţa decentă, iar părintele Darie, un călugăr autodidact, uscăţiv şi oacheş, era în stare să-ţi vorbească două ceasuri nu numai despre absurdul lui Urmuz, ci şi despre noutatea sintaxei argheziene.

La rându-mi, îmi surprindeam versul furat de nişte cadenţe care nu erau ale mele, şi ştiam că izul lor nu-i va face nici o plăcere lui Nichifor Crainic, care începuse să mă publice în Gândirea. Prevedeam o luptă lungă şi grea, ceea ce l-a făcut pe poetul Radu Pătrăşcanu să-mi dedice o poezie, apărută, cu un an mai târziu, în volumul său de debut Cântecul Argonauţilor, din care mi-amintesc:

Purtând chemarea ce-o aveau aezii

Şi-n suflet cu adevărat pe Dumnezeu,

Absent şi grav, părintele Vartolomeu

Psalmodiază-n liniştea grădinii pe Arghezi.

O dată mai mult, deci, râvneam să-mi cunosc tiranul, mai precis, să măsor umbra strigoiului de care trebuia să fug. Într-o vreme, ziarele anunţaseră că Arghezi, în cutare zi, va da autografe la „Cartea Românească” (cred că apăruse Lina). M-am strecurat timid în librărie şi am pândit câteva ceasuri. Nu eram hotărât să-i solicit un autograf. Mă încerca un fel de spaimă: cum îl va primi apostatul pe un tânăr cu dulamă şi plete?... Nu ştiu ce s-a întâmplat, poetul nu a apărut în librărie, poate eu mă înşelasem asupra datei, oricum, m-am întors în mânăstire ca după un drum pe brâna muntelui, cu ameţeala prăpastiei în care n-am căzut.

Cu câţiva ani înainte, într-o colonie de tineret şcolar, mă împrietenisem nu numai cu Paul Sava şi Horia Căciulescu, ci şi cu Mihai Vornicu, devenit apoi student la Matematici şi, de curând, autor al unei cărţi. Scria versuri şi era împătimit de muzică. Mă cerceta din când în când la chilie, aducea vioara cu el şi-mi cânta, repetat şi obsesiv, Barcarola de Ceaikovski, Cântec indian de Rimski-Korsakov şi Într-o piaţă persană de Ketelby. Prin el mi-a fost dat să-l cunosc pe Arghezi, în acel iunie al anului 1942.

Arghezi îl angajase pe Mihai să-l „mediteze” pe fiul său la matematici, pentru examenele de sfârşit de an, aşa încât acesta mergea zilnic la Mărţişor şi-şi ţinea lecţiile afară, la masa de sub vişin, unde şi poetul răsfoia presa. Într-una din zile, Arghezi frunzărea un număr proaspăt din Gândirea şi la un moment dat ar fi scos un „Hm!”, pe care l-a repetat după ce a mai citit o dată pagina. Intrigat, Mihai şi-a aruncat ochii pe revistă. Sub lentilele lui Arghezi stăruiau nişte versuri, cu un nume deasupra.

— Aa, ar fi exclamat Mihai, ia uite-l!...

— Îl cunoşti? s-a informat Arghezi.

— Cum nu, prieten bun.

Şi i-a spus ce şi unde eram.

— Daa? s-a mirat Arghezi. Se mai găsesc şi azi tineri poeţi care se duc la mânăstire? Şi ar fi adăugat: Dacă mânăstirea îi va folosi şi lui cât mi-a folosit mie, atunci bine va fi de el.

(Aceste ultime cuvinte i-au sunat lui Mihai drept o aluzie ironică la mizeriile morale care l-ar fi silit pe ierodiaconul Iosif să părăsească tagma. Arghezi însă le spusese cu gravă seriozitate, şi ele aveau să răzbată, peste foarte mulţi ani, în „Predoslovia” sa la cartea mea de debut: „La mânăstire am citit în limba veche a bisericii graiul cu adevărat românesc şi aş bănui că fără cărţile mânăstirii aş fi lucrat mai prost decât lucrez”.)

Şi, în sfârşit, a mai adăugat:

— Invită-l, te rog, să-mi facă o vizită. Dacă se poate, mâine, spre seară.

În aceeaşi zi, Mihai Vornicu îmi năvălea pe uşă cu sufletul la gură:

— Arghezi vrea să te cunoască...

A doua zi luam tramvaiul prin Mandravela şi coboram cam în dreptul mânăstirii Văcăreşti. Pe drum, Mihai încercase să mă prevină:

— Nu ştiu cum o să se poarte domnul Arghezi cu tine, dar să ştii că e spurcat la gură. Într-o dimineaţă m-am prezentat pentru lecţie, dar Mitzura a deschis fereastra de la parter şi m-a rugat să aştept, întrucât fratele ei încă dormea. Atunci s-a deschis şi o fereastră de la etaj şi a apărut Arghezi. „Ce mai faci, domnule Vornicu?” m-a întrebat. „Mulţumesc, bine, am răspuns, dar dumneavoastră?” „Eu, căcăreze”, mi-a zis el. „Vai, domnule Arghezi, un om ca dumneavoastră...” Şi, ca şi cum aceasta nu ar fi fost de ajuns, domnul Arghezi şi-a supt mustaţa şi a strigat de sus: „Mitzule, închide, te rog, fereastra, că vreau să-i spun domnului Vornicu o porcărie”... Şi mi-a spus-o.

Am urcat un maidan plin de gunoaie şi bălării, sub care se întindeau imense grădini de zarzavaturi, până spre Cocioc. Oraşul rămăsese undeva departe, uşor înecat în pâclă. Mihai a deschis o portiţă de lemn, ştiută şi folosită doar de intimii casei. M-am trezit într-o vastă ogradă cu pomi scunzi şi ierburi înalte, dincolo de care se profilau acareturile unui fel de conac. O droaie de câini, legaţi în osebite laturi ale gospodăriei, au început să latre toţi deodată. Înaintam încet.

Eram, cum se spune, foarte emoţionat. Păşeam în universul concret al unui poet mare, autorul Psalmilor, chinuitul metafizic, demiurgul rănit, îngerul bolnav. Presimţeam că o să mă bâlbâi. Îmi părea rău că nu purtam în mână un crin alb, să vorbească el pentru mine. Arghezi, îmi ziceam, trebuie să cunoască graiul florilor.

Gazda ne-a văzut de departe şi ne-a făcut semn să aşteptăm puţin. Am aşteptat. Auzeam o voce piţigăiată sfădindu-se cu nişte oameni. Am înţeles că erau unii care lucraseră ceva şi trebuiau plătiţi. Aveam impresia că mă zăpăcesc. Cred că atunci mi-am adus aminte că citisem undeva – nu mai ştiu unde – despre gazetarul care, dornic să-l vadă cu ochii lui pe marele, subtilul, complexul Ibsen, i-a adulmecat urmele timp de câteva săptămâni, pentru ca, spre marea lui dezamăgire, să-l descopere pe terasa unui restaurant dintr-o staţiune balneară, mâncând– vai, ca orice burghez! – crenvurşti cu hrean şi bând bere...

Aproape că n-am băgat de seamă când omuleţul scurt şi plinuţ, cu rame groase la ochelari, îndreptându-şi mersul legănat spre mine, mi-a întins mâna. Glasul îi era încă nervos.

— Iartă-mă, părinte, sunt nişte măgari din mahalaua mea, pe care-i tocmesc cinstit să-mi sape la vie. Ei bine, toată ziua se duc la gard să se p... de trei ori pe ceas, iar seara pretind polul întreg. Fir-ar ai dracului!... Apoi, cu un surâs diafan: Poftiţi, vă rog, în casă!

3

Lumea de din jur de Mărţişor era bântuită, până la margini, de război, sărăcie şi moarte. Unele imperii se clătinau a prăbuşire, altele luau muntele pieptiş şi se găteau să-l încalece. Soldaţii, de toate felurile, împânziseră meridianele şi puteau fi văzuţi oriunde, până şi pe maidanul de peste drum de Văcăreşti, unde cantonaseră lângă gardul poetului. Seara, când ofiţerii erau duşi într-ale lor, ostaşii se aşterneau pe lângă tăciunii camuflaţi, îşi fumau raţia de ţigări şi cântau încet, pe sub mustaţă, fără să ştie că urechea vecinului îi adulmecă de dincolo de grădele şi că scriitorul citeşte lumea mai mult din cântecele lor decât din ceea ce publicau ziarele şi vesteau posturile de radio.

— Nemţii o să piardă războiul, mi-a destăinuit Arghezi într-o zi.

Nu l-am crezut şi nici nu-mi venea.

— Împotriva tuturor aparenţelor. Ştii ce cântau soldaţii aseară?

Frunză verde trei migdale,

Mareşale, mareşale,

De când ai pornit război

S-a ales praful de noi.

E de necrezut, dragul meu, dar să ştii că biruinţele şi înfrângerile pornesc întotdeauna de aici, din sufletele acestor mocofani.

Mărţişorul însă continua să rămână acelaşi, cum îl cunoscusem de curând, un aşezământ al tocmirilor înţelepte şi statornice, o gospodărie mic-burgheză în inima căreia se ascundea, nebănuit, altarul poetului, unde se oficia, noapte de noapte, înfricoşătoarea taină a prefacerii pâinii în cuvânt. Cine avea să priceapă misterul? Locuitorii mahalalei îl vedeau pe domnul Arghezi doar ziua, la scara întâmplărilor obişnuite; între ei şi proprietarul ogrăzii aveau loc mici tocmeli şi schimburi comerciale, iar la vremea cireşelor sau a strugurilor, când ispita de a te înfrupta din bunul altuia se face neînduplecată, se petreceau şi fugăreli încâlcite prin iarbă, zburătuiri cu prăjina şi înjurături reciproce peste gard. Incidentele treceau odată cu anotimpul, lucrurile se împăcau de la sine. Poetului îi plăceau, cel puţin în gospodărie, bunele vecinătăţi, dar jaful şi impostura nu le îngăduia nici în literatură.

Poarta aşezământului, cea mare, se deschidea din strada Mărţişor şi te împingea într-o alee vastă, aşternută cu pietre de râu, de-a lungul căreia se aliniau, pe stânga, nişte cireşi de toată frumuseţea. Dincolo de ei se întindea o bucată de vie, cu un capăt proptit în grădina de sub fereastra scriitorului. În colţul de lângă poartă era şi o gheretă de scânduri, destinată pândarului; în lipsa unui om de încredere, poetul însuşi îşi lua deseori sarcina de a veghea apropierea răufăcătorilor.

Ca să pătrunzi din alee în curtea casei, trebuia să te opreşti în faţa unei portiţe, de obicei încuiată, să desprinzi un ciocănel din agăţătoare şi să baţi de câteva ori într-o tochiţă de fier, cu sunet argintiu, ca la schit. Mai târziu, tochiţa a fost înlocuită cu un clopot, pe urmă cu mai multe. Clinchetele metalului erau imediat amplificate şi acoperite de lătrăturile câinilor, mulţi la număr şi voinicoşi în lanţuri, vestitorii adevăraţi ai sosirii tale. Gazda te primea, întotdeauna, cu acest protocol.

Casa lui Arghezi, care fusese durată, mi se pare, după indicaţiile lui şi în mai multe etape, nu mi-a impus niciodată printr-o anume frumuseţe sau printr-un anume gust. Plănuind-o, poetul o văzuse, cred, mai mult pe dinlăuntru decât pe dinafară, cu excepţia turnuleţelor răsărite din muchia acoperişului, care se vedeau până departe. Să fi fost ele o replică la turlele mânăstirii de peste drum? Unii credeau că acolo meditează sau scrie poetul, cel puţin uneori. Dar Arghezi avea prea mult simţ al umorului spre a se fi cocoţat vreodată în prepeleac, pentru a se „inspira”. Chilia lui, atelier simplu de tot şi modest, era jos. Funcţia turnuleţelor trebuie să fi fost sufletească. Fugit din călugărie şi rostuit în viaţa socială, lui Arghezi i-a plăcut întotdeauna să se creadă, într-un anume fel, tot la mânăstire. La vremea când eram bibliotecar pe dealul Patriarhiei, fereastra biroului meu îmbrăţişa toată acea parte a Bucureştilor dinspre Parcul Libertăţii, Crematoriu, Cocioc şi Văcăreşti; profilată pe zare, casa lui Arghezi părea, într-adevăr, un metoc al Mânăstirii Dintr-Un-Vis.

Cine nu ştie cât de mult iubesc călugării pisicile? La Mărţişor erau o droaie, aşa cum n-am mai văzut decât în fosta casă a unui alt mare scriitor, Hemingway, între al cărui aşezământ din insula Key West, la poarta Golfului Mexic, şi grădiştea de lângă Văcăreşti, declarată acum casă memorială, e o asemănare de necrezut. Felinele lui Arghezi i se răsfăţau pe genunchi, aşa cum făceau şi cele vreo treizeci ale lui Hemingway, şi-i solicitau surâsuri pe sub mustaţă, în ceasurile lui mohorâte.

Bună parte din poezia Mărţişorului sălăşluia în livada bogată şi rodnică, întinsă dincolo de casă, până la marginea platoului, şi populată de un univers de păsări, gâze şi viermişori. Patru-cinci capre păşteau, vara, printre pomi, şi nu o dată i-am cerut poetului îngăduinţa să mă joc cu iezii; pe unul din ei îl poreclisem Michiduţă şi mi-l făcusem prieten. O familie de arici, o broască-ţestoasă şi o gâscă bătrână erau edecurile acelui paradis al împogodirilor casnice, pe care sabia îngerului îl ciopârţea, noapte de noapte, în două şi în mai multe.

Şi poate că nici harnica Paraschiva şi nici cei doi copii nu bănuiau că acest pater familias al Mărţişorului lor purta în sine, ca pe o taină, singura însuşire socială cu care intrase în mânăstire şi ieşise apoi în lume: vocaţia singurătăţii.

4

Nu mai eram un străin în casa lui Arghezi şi începusem să mă obişnuiesc cu felul său de a fi. Era peste putinţă să te afli în faţa acelui om fără să te pierzi pe jumătate, fără să ai complexe, fără să te simţi copleşit, neputincios. Examenul cel mai dificil era ca, în vorba lui de toată ziua, să-i surprinzi acea limită – foarte subţire – dintre gravitate şi ironie. Poetul călărea pe această limită cu atâta fineţe, încât era greu să ghiceşti când îi stă intenţia într-o parte şi când în alta, când vorbeşte cu tine serios şi când te ia, subtil, peste picior. Mai târziu mi s-a întâmplat să-i urmăresc pe alţii în acest noviciat la pragul conversaţiei argheziene şi să-i văd, nu fără să mă amuz, paralizaţi în mreaja confuziei, adoptând un surâs de circumstanţă.

Între scrisul lui Arghezi şi rostirea lui prin viu grai nu era aproape nici o deosebire. Poetul vorbea rar, gutural, spontan şi colorat, cu asocieri verbale de o uimitoare prospeţime. Când îi venea bine, nu evita nici calamburul.

— Apoi, de, tu eşti o comoară, conchidea Paraschiva la sfârşitul mesei.

— O comorişcă, se umilea el agresiv, iar Paraschiva râdea sănătos, căci ea ştia mai bine cine e „moara”.

Arghezi nu era un causeur, era un scriitor, şi anume un scriitor „gata făcut”, după expresia unui poet din generaţia mea. Se părea că peniţa lui participă foarte puţin la efortul creaţiei şi că, dacă poetului i-ar fi lipsit ochii sau mâinile, aceeaşi operă s-ar fi putut naşte prin stenografiere sau înregistrare sonoră. Aparenţele însă îşi au viclenia lor şi a trebuit să-mi dau seama, în timp, că scriitorul muncea din greu. Cred însă că munca lui consta mai puţin în a căuta şi a găsi un cuvânt sau o expresie, cât în a alege din cele ce i se îngrămădeau sub condei. De la el am învăţat că e mult mai greu şi mai dureros să iei la goană ceea ce-ţi vine de-a gata decât să accepţi ceea ce ţi se lasă aşteptat. Deseori, metafora e un musafir pe cât de nepoftit, pe atât de atrăgător; în acest caz, trufia literară trebuie să ignore manierele elegante şi primul lucru la care trebuie să renunţi este politeţea faţă de tine însuţi. Mi-a plăcut la Arghezi discreţia muncii lui literare. Am intrat în casa lui de nenumărate ori, am avut acces în chilia de jos, care îi servea drept atelier şi odaie de dormit: o cămăruţă cu o masă simplă, un pat de fier cu velinţă oltenească, o sobă de tuci cu burlan, o etajeră cu cărţi şi mape, un aparat de radio, o gravură semnată de Mitzura, o icoană veche, a sfântului Nicolae, îmbrăţişată de un şirag de mătănii vegetale, din cele ce se cheamă Lacrimile Maicii Domnului. Grădina îi intra pe fereastră printr-o creangă spânzurată de cer. Niciodată n-am surprins, ca la atâţia alţi scriitori, manuscrise „uitate” pe masă, niciodată nu l-am văzut „încurcat” între două sau mai multe variante ale unei poezii. Îi venisem odată cam pe neaşteptate, adus de unele nădufuri lăuntrice, care-şi cereau un duhovnic. Poetul m-a lăsat câteva minute singur în odaie, ca să aducă nişte cafele, nelipsitele cafele turceşti (îmi plăcea să-l urmăresc cum vine cu tava-n braţe, încet, atent, ţeapăn, cu ochii grijulii pe mişcarea ceştilor, atunci când acest ritual nu era oficiat de Paraschiva). Aşteptându-l, am văzut un colţ de hârtie ieşit uşor de sub mapa cu sugativă. (De obicei, masa de scris nu avea nimic pe ea, în afară de câteva creioane, o Biblie şi un Pascal.) Nu am rezistat ispitei de a fi indiscret şi am ridicat marginea cartonului; dedesubt era un poem, evident în lucru, neisprăvit. După toate semnele, poetul ascunsese hârtia înainte de a fi venit la poartă să-mi deschidă.

Vorbea foarte rar şi foarte puţin de experienţa lui scriitoricească intimă. Provocat, ocolea subiectul, îi era parcă ruşine, ca unui copil constrâns să spună ce-a furat. Îi era silă să facă pe mentorul. Nu mi-a îngăduit niciodată să-i spun „maestre”, ci, simplu, „domnule Arghezi”. Îndemnul lui deschis şi repetat era să scrii o pagină pe zi, indiferent dacă ai de gând sau nu să o publici. Să fie. Scrisul e un meşteşug, condeiul e o unealtă, măiestria se capătă şi se păstrează prin exerciţiu. Scrisul însă este şi o meserie din care insul trebuie să trăiască. Niciodată să nu începi să scrii pentru bani – dar odată ce ai scris, cere ca munca ta să ţi se plătească şi să ţi se plătească bine.

— Eu de aceea am militat pentru organizarea scriitorilor într-o breaslă a lor, ca să-şi poată apăra solidar interesele faţă de editori...

Şi-mi povestea despre necazurile şi mizeriile şi nervii de pe vremuri ai autorilor care nu izbuteau să controleze tirajele şi nici să-şi încaseze drepturile decât după lungi şi descurajante amânări. Singurul – mi-a spus el odată – care-şi lua banii la timp era Sadoveanu. La câteva săptămâni după ce îi apărea un volum, intra în biroul lui Toneghin (directorul de la „Cartea Românească”) şi-i spunea că are nevoie de parale. Acesta încerca să se eschiveze, că nu sunt bani, că noua carte de abia e în curs de vânzare, că n-au venit deconturile de la librării.

— Nu-i nimic, aştept, zicea Sadoveanu.

Şi se instala confortabil într-un fotoliu şi tăcea, şi iar tăcea, şi nu pleca până ce, într-un târziu şi disperat, directorul îi punea în braţe pachetul de bancnote.

— Dar aşa ceva, vezi, numai Sadoveanu putea să facă.

La fel ca orice meşteşug, scrisul îşi are şi el secretele lui. Mi-a şoptit odată că singurul căruia i-ar încredinţa tainele mai adânci ale condeiului este fiul său, din care voia să facă, încă de pe atunci, un scriitor. Cum însă acesta întârzia, la un moment dat mi-am luat îndrăzneala:

— Domnule Arghezi, n-aţi vrea să mă adoptaţi?

Mă sfiam să aduc cu mine manuscrise şi să-i cer să-mi asculte versuri. Dar nici el nu mă silea. Din când în când mă întreba ce mai lucrez, şi asta era tot. M-a „adoptat” mult mai târziu, peste câţiva ani, la o vreme când îmi reciteam singur producţiile şi eram cuprins de tot mai multă disperare. Mi se părea că toată truda mea e zadarnică şi sufeream de imense goluri sufleteşti. Scriam versuri de la vârsta de zece ani, iar acum, la treizeci, mă prăvăleam în prăpastie.

— De ce nu profiţi de legătura ta cu Arghezi şi nu-l rogi să-şi spună părerea? m-a îndemnat un prieten din vecini, duhovnic al mâhnirilor mele.

După multe ezitări, m-am dus la Mărţişor cu vreo cincisprezece poezii, impecabil bătute la maşină, şi nu i le-am dat lui Arghezi decât la sfârşitul vizitei, după ce i-am îngăimat ceva despre dureroasele mele îndoieli.

— Îndoielile nu te vor părăsi nici la optzeci de ani, m-a încurajat el. E tot ce se poate întâmpla mai bun unui scriitor.

Fireşte, nu mi-am permis iniţiativa unei noi vizite, ci am aşteptat. O săptămână, şi două, şi trei. În dimineaţa zilei de 5 martie 1950 (aceasta e o dată care nu se uită) a sunat telefonul.

— Îţi mulţumesc, părinte Anania!

— Mie, să-mi mulţumiţi, de ce?, m-am bâlbâit eu cu o străfulgerare de înţeles.

— Vino spre seară la mine şi am să-ţi spun.

Poetul mi-a povestit mai întâi cum, cu ani în urmă (când locuia într-o mansardă de pe bulevardul Elisabeta), avea un bun prieten al casei, pe care-l iubea pentru frăgezimile lui sufleteşti. Într-o bună zi, prietenul i-a adus nişte versuri, rugându-l să i le citească şi să-i spună, sincer, ce crede despre ele. După ce le-a citit, poetul a intrat într-o dilemă severă: dacă-l minte, îşi minte un prieten; dacă-i va spune adevărul, riscă să piardă un prieten. În cele din urmă a optat pentru adevăr şi din ziua aceea prietenul nu i-a mai intrat în casă.

— De câteva săptămâni stam cu manuscrisul dumitale pe o poliţă deasupra patului şi nu îndrăzneam să-l cercetez. Dar azi-noapte, înainte de a adormi, l-am deschis la întâmplare, am citit o pagină şi am şoptit: Îţi mulţumesc, părinte Anania. Am stins lampa şi m-am culcat liniştit.

Atunci, în seara aceea, preţ de vreo două ceasuri, am stat cu Arghezi aplecat asupra unor file dactilografiate, pe care el făcuse însemnări cu creionul. În vara aceluiaşi an începeam să scriu Mioriţa.

— Vă mulţumesc, domnule Arghezi!

Eram fericit, poate nu de ceea ce învăţasem, ci mai degrabă de neaşteptatul privilegiu.

Că poetului nu-i plăcea, în general, să vorbească despre poezie, o ştiusem de mult. Era în vara lui 1942, la scurtă vreme după ce-l cunoscusem. Într-o după-amiază l-am găsit în grădină, la masa de sub vişin, cu doi domni, cărora m-a prezentat afabil. Unul se chema Grigore Melidoneanu, era director în Ministerul de Finanţe, scria versuri şi-i solicita lui Arghezi o prefaţă pentru volumul său de debut. Am înţeles că, la rându-i, Arghezi era interesat de nu ştiu ce reduceri sau scutiri de impozit. Celălalt era domnul Westfried, despre care gazda mi-a şoptit că făcuse frumoase traduceri din Baudelaire. În cadrul conversaţiei, domnul Melidoneanu îl tot stârnea pe Arghezi să vorbească despre poezie şi, dacă se poate, să-i dea şi o definiţie. Poetul schimba vorba, ferindu-se, musafirul devenea din ce în ce mai insistent. Până la urmă, nu s-a descurajat:

— Şi tot nu mi-aţi spus, maestre, ce este poezia.

Arghezi s-a răsucit în scaunul de nuiele:

— Mitzu, Mitzule, adu-mi, te rog, pe Paul Verlaine!

Mitzu s-a ivit sprinţară dintre viţe şi a adus din casă o carte legată în piele. Poetul a deschis-o tacticos, ţinând între degete butucul de chihlimbar din care fumega o ţigară, şi s-a oprit la o pagină.

— M-ai întrebat, dragă domnule Melidoneanu, ce este poezia. Iată ce este: „Nuance, rien que la nuance”. Şi, restituind cartea: Îţi mulţumesc, Mitzule!

*

Aceasta însă nu l-a împiedicat pe domnul Melidoneanu să citească o seamă de poezii din manuscrisul pe care şi-l voia (şi care a fost) prefaţat de Arghezi.

Era linişte, un ibric mare alimenta, din când în când, ceştile de cafea.

— Ai ceva? m-a întrebat gazda.

Nu aveam nimic la mine, nu fusesem pregătit, întâlnirea cu cei doi fiind absolut întâmplătoare.

— Păcat, a exclamat Arghezi, aş fi vrut să citeşti ceva. Mi-ar fi plăcut ca umbra acestui vişin să adăpostească o mică şezătoare literară.

Astfel invitat, mi-am luat inima în dinţi şi am recitat câteva poezii dintr-o memorie foarte credincioasă scrisului îndelung gândit. Mai târziu mi-am dat seama că, cel puţin pentru strofele uneia dintre ele, Arghezi ar fi trebuit să mă dea afară, într-atât erau de trase pe calapodul Psalmilor:

Lasă-n noaptea asta visul să rodească,

Dă-mi îmbrăţişarea morţii de leşie,

Clipa cât veci împrejur să crească

Şi să mă-nsteleze cu sticlirea-i vie.

O meneşte-mi rostul pasării ce-şi scaldă

Oul seminţiei în fierbinţi visări!

Nu-i aşa că vraja-ţi mi s-ar da mai caldă

Dacă nu te-ar suge golul dintre zări?

Meşterul părea încântat, surâdea pe sub mustaţă şi trăgea cu poftă din trabucul auriu, gros cât degetul mare, cu duda boantă.

— V-am spus eu? li s-a adresat celor doi. Cred că aţi observat noutatea „morţii de leşie”. Îndrăzneala îmi place tocmai pentru că ea vine de la un autor neinhibat de uniforma pe care o poartă. Sper – s-a îndreptat el către mine, după ce m-a pus să repet strofele – că în facerea „O meneşte-mi...” nu ai pus virgulă după „O”.

— Nu, nu e virgulă, m-am grăbit eu, fericit că Meşterului nu-i scăpase intenţia ambiguităţii.

— Mi-aş permite însă, a adăugat el, să te fac atent că vorba „suge” îţi compromite strofa. Dacă ai cum să-l pui, preferă verbul „a sorbi”... Ar fi cu totul altceva... A, s-a corectat el, ferindu-se de ipostaza mentorului, vreau să spun că, dacă ar fi poezia mea, aşa aş face eu...

La un semn, domnul Westfried a priceput că i-ar fi venit rândul să citească şi el ceva.

— Nu am nimic la mine, s-a scuzat el, cu vădită sinceritate, şi nici nu am memoria părintelui Anania. Am să citesc marţi, la cenaclu, a adăugat el cu ochii la Melidoneanu.

Cenaclul lui Grigore Melidoneanu era o noutate pe care Arghezi a primit-o cu plăcere. Proprietar al unei case spaţioase, directorul de bancă se hotărâse să-şi pună salonul la dispoziţia unor scriitori care ar vrea să-l frecventeze săptămânal. Marţi ar fi urmat să fie prima şedinţă, iar viitorul amfitrion s-a grăbit să mă poftească. Ezitam, pe jumătate onorat, pe jumătate timid.

Nu aveam experienţa unui cenaclu literar propriu-zis. În ultimii ani de internat făcusem parte dintr-o mică societate cultural-artistic-ştiinţifică, din ale cărei dezbateri nu reţin alte beneficii în afară de acela că mi-a deschis ochii asupra lui Dostoievski. Suspectă de emancipare, gruparea a fost repede interzisă de către directorul şcolii, pentru ca nici cel care i-a urmat să nu o încurajeze. E foarte probabil că tocmai aceste amărăciuni ale unei adolescenţe rănite m-au hotărât ca, împreună cu alţi câţiva tineri de vârsta mea – Constantin Bărbulescu (Costin Mita), Radu Ştefan (Ştefan Zlătaru), Zaharia Ducu, Constantin Ianculescu, Radu Pătrăşcanu –, să înfiinţez o revistă literară adevărată, nu şcolărească, tipărită în regulă şi vândută la chioşcuri, al cărei nume nu putea fi altul decât Dacia şi căreia nu i-am putut fi director numai pentru că în ianuarie 1941, când m-am dus s-o înscriu la tribunal, eu nu împlinisem încă vârsta legală – pe atunci – a majoratului. Am alergat la studentul I. Bârlănescu-Begu, trecut, oricum, de douăzeci de ani, care a acceptat bucuros să-şi pună numele în fruntea publicaţiei. Revista însă a apărut cu o întârziere de aproape trei luni, din pricină că, între timp, Dan Botta şi Emil Giurgiuca se înscriseseră şi ei cu o revistă intitulată tot Dacia, titlu la care, în ciuda insistenţelor noastre pieptoase, n-au voit cu nici un chip să renunţe. În cele din urmă, Direcţia Presei a condiţionat apariţia revistei noastre de schimbarea titlului, chiar printr-o formulă de compromis; să mai adăugăm ceva la el, numai să nu rămână cum este. Împreună cu Aurelian Cosmoiu, care ni se alăturase cu entuziasm, am încercat, plimbându-ne agitaţi pe Calea Victoriei, nume între Dacia Felix, Dacia Superior, Dacia Nouă, Dacia Mirabilis, Dacia Subtilis, până ce am intrat într-o tutungerie, am cerut o coală ministerială cu timbru şi am botezat-o pe loc Dacia Rediviva (ideea a fost a lui Cosmoiu, el ştiind mai multă latină decât mine). Asupra lui Dan Botta m-am răzbunat în numărul doi al revistei, pe luna mai, vârându-mă, printr-o notiţă impertinentă, în cunoscuta polemică dintre el şi Lucian Blaga. Când Botta, care era profesor, a aflat că preopinentul său încă nu părăsise băncile şcolii, s-a înfuriat şi i-a făgăduit, prin cineva, nici mai mult şi nici mai puţin decât „o mamă de bătaie”, promisiune pe care însă nu a mai apucat să şi-o ţină, victima potenţială beneficiind, în toamna aceluiaşi an, de imunitatea şiacului mânăstiresc. Pe durata primelor trei luni, redacţia Dacia Rediviva a funcţionat în pupitrul meu de elev în clasa a opta din internatul Seminarului Central. Sediul de pe copertă era fictiv; un prieten al fratelui meu, de pe o stradă din preajma Gării de Est, acceptase ca în cutia lui de scrisori să vină şi cărţile poştale, cu comenzi pentru revistă, ale chioşcarilor din provincie (la chioşcurile din Bucureşti o căram noi, cei câţiva, cu braţul şi cu spinarea; fireşte, despre o posibilă leafă sau drepturi de autor nu-i trecea nimănui prin cap şi nici nu putea fi vorba). De abia în iunie, când am absolvit şcoala, am închiriat o cameră mobilată pe bulevardul Dacia şi am considerat că publicaţia noastră are acolo un sediu adevărat. O tipăream pe unde se putea, cu bani puţini, mai mult pe credit şi pe veresie. Subvenţii de la stat nu primeam, precum cele mai multe publicaţii ale vremii, întrucât a noastră se încăpăţâna să nu închine măcar o coloană „războiului sfânt” sau Consiliului de patronaj. Mă pregăteam pentru facultate, eram sărac şi nu ştiam nici o meserie. Atunci, în iulie al acelui an, 1941, s-a întâmplat întâia mea întâlnire fatidică (de la originalul fatum) cu numele lui Arghezi. Mi-a căzut sub ochi un articol al său în care, amintindu-şi de vremea petrecută în tinereţe la Paris, povestea că studenţii săraci se angajau, pe durata primului semestru, chelneri la restaurant şi-i serveau pe colegii lor bogaţi spre a-şi asigura studiile pe cel de al doilea. Iată, mi-am zis, o meserie pe care aş putea s-o învăţ uşor! În aceeaşi oră m-am înfăţişat la jupânul Manole Şerbănescu, pe ai cărui copii îi „meditasem” cândva, proprietar al unui restaurant de clasa a doua pe strada Vasile Lascăr (azi Galaţi), şi, cu mare greutate, l-am deprins mai întâi cu ideea de a angaja un nou chelner în persoana unui tânăr cu carte, care scria şi la gazetă, şi, oricum, „profesorul” odraslelor lui. Acolo, în salonul şi grădina localului „La Aprodu”, am lucrat aproape toată vara, de la 7 seara până la miezul nopţii, şi în felul acesta, cu banii de pe şervet, am plătit datoriile restante ale revistei şi am avansat finanţarea unui număr de patruzeci de pagini închinat lui Eminescu. Odată însă cu intrarea mea în incinta Antimului şi, mai ales, după strămutarea mea la Polovragi, legăturile mele cu Dacia Rediviva au fost din ce în ce mai subţiri. Direcţia ei fusese preluată de Aurel Cosmoiu, apoi a trecut în seama lui Vasile Netea, care a dus-o, şi el, până unde a putut. Între timp, m-am pomenit publicat în Gândirea, în a cărei redacţie, de pe strada Domniţa Anastasia, mă duceam din când în când şi de unde mă alegeam nu numai cu o altă poezie reţinută pentru tipar, ci şi cu sfaturile moralizatoare ale directorului, rostite profesoral, printre fumuri groase de havană. Dar, ce ciudat, tocmai această colaborare a mea, de scurtă durată, la revista lui Nichifor Crainic a generat întâia mea vizită la Arghezi. Paradoxurile vieţii! Cei doi se detestau reciproc şi ţineau, parcă dinadins, să-mi educe conştiinţa. În redacţia Gândirii auzeam:

— Tudor Arghezi, această insanitate a literaturii române!...

La rândul său, „insanul” din Mărţişor şuiera mai plastic:

— Nichifor Crainic e un excrement uscat, ca şi hapurile cu care îl vinde pe Dumnezeu la tarabă!...

Şi tot de paradox ţine şi faptul că, după câteva şovăiri, m-am îndepărtat de fermecătorul dascăl de teologie, pe care aveam să nu-l mai văd niciodată, şi mi-am alipit sufletul de acela al heruvimului bolnav. Dar nici la Dacia Rediviva şi nici la Gândirea nu exista un cenaclu în care să fie citite producţii literare, ascultate, cântărite după anume criterii estetice sau de altă natură, admise, respinse sau numai amendate, instanţă în care, probabil, îmi ziceam, trebuie să te rosteşti nu numai ca scriitor, ci şi în ipostază de critic. Eram cu totul străin de un asemenea mecanism pe care-l bănuiam mai complicat decât s-ar fi putut să fie în realitate, iar aceasta mă făcea să ezit în faţa invitaţiei cu care tocmai mă onorase domnul Melidoneanu.

— Eu cred c-ar fi bine să te duci, m-a îndemnat Arghezi. Bănuiesc că la cenaclu o să mai fie şi alţii. E bine să vă cunoaşteţi, să vă împrieteniţi. Nu veţi avea decât de câştigat. Şi o să mă ţineţi şi pe mine la curent cu ce faceţi.

Am făgăduit. La sfârşitul vizitei, doamna Melidoneanu a venit cu automobilul şi l-a luat pe soţul ei, având a merge amândoi într-o altă familie. Eu şi domnul Westfried am luat tramvaiul. Stând amândoi, alături, pe bancheta de pai împletit, în timp ce părăseam mahalaua Mandravela şi străbăteam cartierul Văcăreşti, vorbeam despre una şi despre alta, dar mie mi se înfipsese în minte un semn de întrebare care nu mă părăsea: de ce l-o fi chemând pe domnul acesta Wetzfried? (De fapt, numele lui aşa sunase în urechea mea, Wetzfried, şi aşa l-am purtat în memorie timp de patru decenii, de-a lungul cărora nu l-am văzut niciodată scris, până mai deunăzi, când opera de ecarisaj ortografic a magistrului Cioculescu a binevoit să-mi atragă atenţia că, în realitate, pe Wetzfried îl chema Westfried.) Wetzfried, Siegfried, Gottfried... Arghezi vorbise de el cu simpatie, cu multă simpatie. La rândul său, domnul Westfried era un om plăcut, foarte plăcut, îndatoritor, amabil, de o rară politeţe. Surâdea frumos şi discret, cu personalitate. Foarte atent, de câte ori observa că cineva vrea să-şi aprindă o ţigară, scotea prompt bricheta din buzunarul vestei, deşi el nu fuma. Erai obligat să-i mulţumeşti cu sinceritate şi jenă, căci gestul său era departe de a fi al unui servil. Deferenţa lui impunea respect. Dar de ce Westfried?...

— Am înţeles că aveţi traduceri din Baudelaire, scuzaţi-mi ignoranţa, am înnodat eu vorba.

— Da, Baudelaire e slăbiciunea mea. Traduc şi acum.

— Din franţuzeşte, desigur, deşi, după nume bănuiesc că sunteţi german, am insinuat eu întrebarea, pe cât de indirectă, pe atât de nedelicată, la care îmi doream un răspuns afirmativ.

— Nu, sunt evreu, a răspuns el pe un ton sec.

Atunci am avut un acces de laşitate. Dacă se va afla – şi se va afla– că eu particip la adunări împreună cu acest domn Westfried – şi e probabil ca la cenaclu să mai vină unul, doi sau mai mulţi ca el –, în mod sigur devin suspect de filosemitism, colegii mei vor şuşoti pe la colţuri, mă vor arăta cu degetul, mă vor izola. Eram în plin regim antonescian. Dacă antisemitismul, în nuanţe moderate, se consuma mai mult la nivel oficial, al autorităţii de stat, în mentalitatea generală a unei anume societăţi filosemitismul avea o reputaţie îndoielnică, dacă nu de-a dreptul odioasă. Fireşte, trecuse vremea când lui Sadoveanu i se ardeau cărţile în pieţe publice, trecuse coşmarul guvernării şi rebeliunii legionare, dar pe şoseaua Kiseleff funcţiona o expoziţie antimasonică, monumentala Istorie literară a lui George Călinescu fusese primită cu răceală şi ostilitate. Peste doi ani, Steaua fără nume avea să se joace la Naţionalul din Bucureşti fără numele lui Mihail Sebastian. Cu toată admiraţia pentru Gala Galaction, studenţii săi, sau cel puţin o bună parte din ei, aveau destule rezerve faţă de faptul – atestat de surse orale – că părintele profesor frecventa nu numai biserica, ci şi sinagoga, unde cânta psalmii lui David împreună cu rabinii şi hahamii.

Şi, totuşi, uneori mă întrebam dacă trebuia, neapărat, să-mi pese de ceea ce gândesc alţii despre mine. Într-o zi, ducându-mă la ţară să-mi revăd părinţii, m-am oprit la casa unuia dintre cei mai iubiţi veri ai mei, despre care ştiam că, tuberculos la treapta ultimă, e pe moarte. Am deschis uşa şi am văzut pe pat un schelet acoperit de piele, al cărui plămân, rămas o biată zdreanţă, se agăţa cu disperare de o respiraţie repede şi puturoasă, îngroşând, parcă vizibil, negura de bacili din odaie. În prag, cugetul mi s-a cumpănit o secundă: dacă mă apropii de muribund şi-l îmbrăţişez şi mă aşez pe marginea patului şi-i vorbesc, aşa cum ar fi normal şi cum aş fi făcut în orice altă împrejurare, contaminarea e aproape sigură; dacă nu fac aşa, Aurel va muri cu tristeţea că până şi eu, vărul şi prietenul său, l-am ocolit. Gândul din urmă nu l-am putut suferi şi m-am aşezat lângă Aurel şi i-am vorbit şi-i citeam lumina din ochi, lumina aceea cu care fiece om ar trebui să se despartă de lumea aceasta, şi l-am sărutat pe amândoi obrajii, pe lângă spumuşoarele gălbui ce-i înfloreau la cheotorile gurii. Nu m-am contaminat, cred că puteam muri de orice, în afară de tuberculoză. Niciodată însă, după aceea, nu mi-am putut da seama dacă făcusem nesăbuitul gest numai ca să nu-l mâhnesc pe muribund, sau şi pentru a nu-mi stâlci, fie şi numai în ochii lui, propria mea imagine. Vanitatea e un sentiment atât de perfid, încât uneori împrumută masca celor mai sincere dăruiri.

Între mine şi domnul Westfried se aşternuse tăcerea, o tăcere vinovată, care mă stânjenea mai întâi pe mine. Tramvaiul străbătuse Calea Văcăreşti şi se apropia de staţia Sfânta Vineri, unde trebuia să cobor.

— Când aţi spus că va avea loc şedinţa cenaclului? am întrebat eu într-un târziu.

— Marţi, marţi seara, pe la şapte.

— Ah, am îngăimat eu, cum de nu m-am gândit mai din timp?... Marţi, tocmai marţi...

— Tocmai asta voiam să spun eu, a intervenit el. Marţi, exact marţi va trebui să plec la Buzău, cu unele treburi, şi nu sunt deloc sigur că mă voi putea întoarce seara. Mai mult ca sigur că nu voi putea fi de faţă la cenaclu. Îi voi telefona domnului Melidoneanu, rugându-l să mă scuze. Şi pe dumneavoastră vă rog să mă scuzaţi. În mod sigur, voi lipsi de la cenaclu. Îmi pare foarte rău, ar fi trebuit să-mi amintesc mai din vreme că am un drum la Buzău şi că nu-l pot amâna. Dar vă rog să vă duceţi la cenaclu, vă spun că va fi foarte interesant.

Am coborât din tramvai purtând în mine o ameţeală otrăvită. Domnul Westfried îmi dăduse o promptă şi usturătoare lecţie de bun-simţ. Eram convins că nu avea nici o treabă la Buzău şi că marţi va sta toată seara închis în casă, numai pentru a-mi lăsa mie drumul liber către un cerc literar spre care mă îndrumase Arghezi. Tăcerea stingherită din tramvai, apoi bâiguiala mea îl făcuseră să-mi priceapă intenţia, şi el mi-o luase înainte cu o secundă, una singură, dar îndestulătoare pentru a defini nobleţea spirituală a unui om. Mă simţeam umilit, înfrânt, şi nu ştiam cum să mă răscumpăr. Îmi fusese teamă de ceea ce ar putea spune colegii despre mine, dar nici o clipă nu mă gândisem la ceea ce ar putea gândi domnul Westfried însuşi. Pe el îl lăsasem deoparte, la periferia opiniei publice, şi iată că acum el se aşeza în centrul ei, triumfător, obsedant.

În cele din urmă m-am hotărât să mă duc la cenaclu, dar nu în virtutea asigurării domnului Westfried, ci cu speranţa că-l voi găsi, totuşi, acolo şi că voi avea prilejul să-i cer iertare; o iertare de care sufletul meu avea mare nevoie. Nu-i cunoşteam adresa, nu-i ştiam numărul de telefon. Singura şansă de a-l întâlni era ca el să fie prezent, poate pentru a-mi da o nouă lecţie, de data aceasta nu de bun-simţ, ci de demnitate, să-mi demonstreze că, în plin regim antonescian, el, evreul Westfried, era mult mai puţin îngrădit de spaime decât mă dovedisem eu, creştin îmbrăcat în schima abnegaţiei.

Marţi seara sunam la uşa lui Grigore Melidoneanu. În vestiarul parfumat, care anunţa luxul apartamentului, primele cuvinte ale gazdei au fost acelea de a-mi transmite scuzele şi regretele domnului Westfried, care, având nişte treburi urgente la Buzău...

Restul îl văd ca printr-o ceaţă groasă, mai degrabă nu-l văd. Nici astăzi nu-mi aduc aminte cine a mai fost la cenaclu, cine şi ce a citit, dacă am citit şi eu şi ce anume... nimic. A fost prima şi ultima seară când am călcat pragul acelei case, unde absenţa domnului Westfried îmi ardea obrajii ca după câteva perechi de palme.

Timp de câteva luni m-a ars o altă întrebare: ce va zice domnul Arghezi când va afla? Eram atât de proaspăt în casa lui şi atât de repede îmi oferisem interdicţia morală de a mai fi primit! Dacă Melidoneanu nu ştia nimic (părea convins că prietenul său avusese, într-adevăr, treburi urgente la Buzău), nu se putea ca domnul Westfried să nu-i spună lui Arghezi, să nu i se plângă, într-un fel oarecare, de purtarea mea. Continuam să mă duc la Mărţişor, împovărat însă de complexele de vinovăţie ale diaconului Iakint, şi de fiecare dată mă aşteptam să surprind mustrarea gazdei într-o vorbă, într-un gest, într-o atitudine. Dar nu se întâmpla nimic. Arghezi vorbea despre orice şi despre oricine, de la Pascal la Mitiţă Sturdza, numai de domnul Westfried nu pomenea niciodată. Nici măcar nu mă întrebase cum a fost la cenaclu. Să fi uitat? Să nu-i fi dat importanţă? Să mă fi îndemnat numai din delicateţea de a-i face plăcere directorului de bancă?... Toate aceste întrebări şi circumstanţe nu făceau altceva decât să-mi sporească nevoia de a-mi mărturisi eu însumi păcatul. Ceea ce am şi făcut, dar nu atunci, ci mult mai târziu, într-o după-amiază lungă. Meşterul mă asculta cu luare-aminte, liniştit, ca un duhovnic bătrân care a auzit multe în viaţa lui şi nu se cutremură de nici o dezvăluire.

— Domnule Arghezi, am conchis, cred că e vorba de un act de laşitate, şi atât. Nu sunt antisemit, vă rog să mă credeţi că mi-am scrutat bine lăuntrul. Deşi fac parte dintr-o generaţie contaminată, în bună măsură, de acest morb, nu pot fi antisemit prin structură şi convingeri. M-am născut şi am crescut în Oltenia, unde, precum ştiţi, practic nu există evrei. Or, unde nu sunt evrei nu se poate naşte antisemitismul (ceea ce, fireşte, nu înseamnă că acesta apare oriunde există evrei). Dar nici filosemit n-aş putea spune că sunt. Dumneavoastră aţi putea fi, nu ştiu, vă priveşte, eu, aici, în casa aceasta l-am cunoscut pe domnul Westfried, am înţeles că vă e prieten, iar vinovăţia mea se consumă vis-à-vis nu numai de el, ci şi de dumneavoastră.

Cu capul plecat, cu palmele între genunchi, aşteptam verdictul.

— Dragul meu, s-a rostit el într-un târziu, filosemitismul e tot atât de aberant ca şi antisemitismul – amândouă presupun un sentiment, dacă nu o ideologie, de discriminare colectivă. Important e să fii om. Eu m-am pomenit filosemit involuntar, salvând de la moarte un evreu, datorită unei împrejurări în care nu am nici un merit în afară de acela de a fi scriitor. Să-ţi povestesc întâmplarea.

Reconstitui istorisirea fără să cred că greşesc prea mult, de vreme ce am ascultat-o ca pe un răspuns la o confesiune. Era vorba de un evreu, anume Weissglass, pe care Arghezi îl cunoştea şi-l preţuia pentru intelectul său subţire. Sub regimul antonescian, Weissglass se afla într-un lagăr de concentrare, sub comandă românească, de unde nu putea să comunice cu cei din afară decât prin mijlocirea unei cărţi poştale cu conţinut sumar şi sever supravegheat, ceea ce se cheamă doar „un semn de viaţă”. La un moment dat, s-a pomenit scos din baracă şi numărat într-un lot ce urma să plece către o destinaţie necunoscută, care nu putea fi alta decât un lagăr sub comandă germană, de unde, aproape sigur, nu mai exista scăpare. Moartea plutea în aer, spectrul Auschwitzului destrăma şi ultimul firicel de nădejde. În timp ce nenorociţii se îndreptau spre locul de încolonare, ofiţerul care supraveghea operaţia (poate chiar comandantul lagărului) a observat că unuia dintre ei îi atârnau nişte hârtii din buzunarul pantalonilor; se vedea cât de colo că le vârâse în grabă şi nu mai avusese timp să le ascundă de tot.

— Ia vino-ncoace, mă, jidane, ce ai tu acolo? s-a răstit ofiţerul.

Tremurând de spaimă, prizonierul s-a lăsat despuiat şi se uita cu disperare la ofiţerul care-i cerceta terfeloagele.

— Astea, mă, sunt poezii de Arghezi! a exclamat ofiţerul. De unde şi până unde, mă, tu şi Arghezi?

— Eu, domnule comandant, sunt un admirator al poeziilor lui Arghezi, şi m-am apucat să traduc în limba germană o parte din ele, câte le ştiu pe de rost şi mi le aduc aminte. Asta, ştiţi..., ca să-mi umplu timpul.

— Tu, admirator al lui Arghezi! Poate că-l şi cunoşti?

— Îl cunosc şi aş fi vrut să-i fac o carte poştală, dar n-am ştiut..., nu ştiu dacă se poate, domnule comandant, s-a grăbit el să răspundă, văzând că vocea ofiţerului se muiase şi simţind, cu instinctul fiarei încolţite, că destinul îi oferă un moment de răscruce. Dacă s-ar putea, înainte să plec...

Rezultatul a fost nu numai că lui Weissglass i s-a permis să-i scrie lui Arghezi o carte poştală cu un conţinut care transgresa rigorile cenzurii, dar şi că el (şi, poate, cu el întregul lot) nu a mai plecat spre acea destinaţie necunoscută ce promitea o moarte sigură, ci a rămas în barăci româneşti, de unde, la sfârşitul – sau către sfârşitul – războiului, s-a întors acasă. Se întâmplase ca ofiţerul – rezervist sau nu – să fie el însuşi un admirator al lui Arghezi (aşa cum era şi colonelul Leoveanu, comandantul lagărului de internaţi politici din Târgu-Jiu), iar aceasta a fost salvarea lui Weissglass. Cartea poştală a ajuns, într-adevăr, la Mărţişor, purtând într-un colţ însemnarea „cu stimă”, iar dedesubt semnătura cenzorului: o foarfecă, desenată subţire cu peniţa. E de presupus că ofiţerul cu pricina şi cenzorul ce se ascundea sub semnul foarfecei erau una şi aceeaşi persoană.

Scriu acest capitol după ce Alexandru Cornescu şi-a publicat amintirile în volumul editat de Nicolae Dragoş şi, poate, oarecum incitat de ele. Nu cred că cele două versiuni se contrazic, ci că mai degrabă se întregesc. Oricum, eu cunosc întâmplarea chiar din gura lui Arghezi. Diferenţa esenţială ar fi că hotărâtoare în destinul lui Weissglass au fost nu cartea poştală, ci hârtiile din buzunarul acestuia, descoperite de ofiţerul lagărului. Fireşte, nu exclud posibilitatea ca Arghezi, în urma misivei, să fi intervenit pentru eliberarea prizonierului, deşi nu ştiu cât de puternică şi la ce nivel va fi fost influenţa lui în dictatura antonesciană. Om foarte practic, Meşterul ştia că, mai ales în cazurile delicate, intervenţiile se fac numai la vârfuri. Avea să o experieze el însuşi, pe propriul său suflet, prin 1949-1950, în urma arestării fiului său. Copleşit de durere, poetul bătuse pe la toate uşile Ministerului de Interne, fără ca din spatele acestora să-i vină măcar un semn. Deznădejdea era aproape totală. Eram martorul zvârcolirilor lui şi ale Paraschivei şi nici n-am îndrăznit să le spun că într-o zi, întâlnindu-l întâmplător pe părintele Gala Galaction, care era deputat în Marea Adunare Naţională, l-am întrebat dacă poate face ceva.

— Nimic, dragul meu, nimic, mi-a răspuns el ridicând din umeri şi frângându-şi mâinile. Îmi pare rău pentru Arghezi, dar nu pot.

Se pare că însuşi Teohari Georgescu, ministrul de Interne, se dovedea insensibil sau nu îndeajuns de puternic. În acele dramatice împrejurări mi-a citit Arghezi copia unei scrisori pe care i-o adresase, direct, Anei Pauker, scrisoare ce m-a mişcat profund nu numai prin durerea părintelui, ci şi prin demnitatea scriitorului. Solicitând eliberarea fiului său, poetul nu-şi revendica decât meritul de a-i fi dăruit literaturii române o seamă de cărţi (deşi el, la acea vreme, nu mai avea voie să publice), şi nicidecum pe acela de a fi fost militant de stânga sau de a-l fi salvat de la moarte pe Weissglass. Scrisoarea (dacă ţinerea de minte nu mă înşală, au fost nu una, ci două scrisori) a avut efect. Peste câteva săptămâni Arghezi era invitat la Ministerul de Interne, unde un ofiţer plin de zâmbete i l-a dat în primire pe tânărul prizonier.

— Deşi există probe de vinovăţie, a zis el curtenitor, totuşi noi îi dăm drumul, ştiţi, având în vedere că e fiul dumneavoastră...

— Dar când l-aţi luat, tot pentru că era fiul meu l-aţi luat? a replicat Arghezi, revenit el însuşi, cu surâsul lui de viperă sacră.

Că poetul era săritor la necazurile altora, gata oricând să pună umărul într-ajutor, nu am nici o îndoială. O făcea chiar pentru cei cu care nu avea nici o legătură directă, şi cu atât mai mult dacă aceia erau scriitori. Avea o solidaritate de breaslă cu care nu mulţi dintre ostenitorii condeiului se pot lăuda. În şedinţa Academiei care a luat în discuţie „reconsiderarea” lui Goga, Arghezi a ignorat obiecţiile unora şi altora asupra politicii acestuia şi a insistat asupra faptului că poetul din Răşinari a fost singurul scriitor ajuns pe un fotoliu ministerial care nu şi-a uitat colegii de scris, ci i-a ajutat în fel şi chip, numindu-i în posturi publice, oferindu-le burse sau stipendii. Mi-a spus-o chiar el. Pe la începutul războiului, când în presa literară izbucnise celebra „camiliadă”, în care mai toţi scriitorii se împărţiseră în pro şi contra Camil Petrescu, Arghezi a sărit în favoarea lui, cu sentimentul că apără un nedreptăţit.

— Se ridicaseră împotrivă-i toţi puchinoşii tiparului, iar omul trebuia apărat. Pe de altă parte, merita. Să ştii de la mine: acest Camil e talentat de pute! (Ştiam deja că „pute” exprimă superlativul.)

Prin 1956 sau 1957 i-am transmis un mesaj din partea lui Radu Gyr, scriitor cu etichetă diametral opusă aceleia a lui Weissglass, cu rugămintea de a vorbi cu Mihai Beniuc, preşedintele de atunci al Uniunii Scriitorilor, ca acesta, la rândul său, să intervină pentru repartizarea unei locuinţe. Bietul Gyr, prăpădit de bolnav, atunci când nu mai era tolerat pe lângă Institutul de Geriatrie, unde-şi târa zilele, dormea cu alte cinci persoane în camera unei rude, mai rău ca la puşcărie. Deşi Arghezi nu-l întâlnise niciodată şi nu-l cunoştea decât „din silueta violetă a literaturii lui”, s-a oferit de îndată să intervină, dar, „de! nu la Beniuc, ci undeva mai sus, mult mai sus”. Efectul intervenţiei lui însă nu s-a finalizat, Radu Gyr beneficiind, între timp, de o altă locuinţă, dacă nu mai confortabilă, în orice caz mai lipsită de griji.

Iată pentru ce nu exclud posibilitatea ca Meşterul să fi făcut şi o intervenţie directă pentru salvarea lui Weissglass (al cărui nume întreg s-a păstrat în memoria Mărţişorului nu prin Imanuel, ci prin James), cu atât mai mult cu cât acesta era şi un om de condei (în 1957 a publicat, sub pseudonimul Ion Iordan, o traducere a lui Faust pe care Arghezi o găsea – ah, desigur! – mai bună decât a lui Blaga).

— Aşa se face, dragă părinte, a conchis el, că Weissglass îmi vine şi acum în casă şi, de câte ori îi întind mâna, încearcă să mi-o sărute.

Istorisindu-mi întâmplarea, Arghezi nu a pomenit nici măcar o singură dată numele domnului Westfried şi nu s-a referit în nici un chip la propria mea întâmplare.

Pe acesta l-am întâlnit, la câtăva vreme după aceea, pe o alee mărginaşă a Cişmigiului, nu departe de intrarea dinspre piaţa Walter Mărăcineanu. Nu am avut multe să ne spunem. Atunci i-am cerut răspicat iertare, o iertare pe care el mi-a dat-o îmbrăţişându-mă. Ne-am despărţit în grabă, copleşiţi de emoţie.

Mult mai târziu aveam să aflu că Alecu Westfried murise.

5

17 oct., Ziua Domnului, 1943

Blogosloveşte, Părinte Anania!

[... ] În rugăciunile schitului adu-ţi aminte, Părinte, şi de robul lui D-zeu, care te îmbrăţişează.

Aceasta este cartea poştală de care pomeneşte Arghezi în „Predoslovia” sa la poemul meu dramatic Mioriţa.

În toamna anului 1942, în urma unui conflict cu autoritatea bisericească imediată, părăsisem Antimul, întrerupsesem studiile teologice şi mă strămutasem la Polovragi, în căutarea unui nou echilibru sufletesc. De acolo i-am făcut lui Arghezi o scrisoare la care, spre mâhnirea mea, nu primeam răspuns. Între timp, îmi trecusem bacalaureatul cu gândul de a mă înscrie la Facultatea de Medicină din Bucureşti, dar o întâlnire crucială cu Victor Papilian îmi îndreptase intenţiile spre Universitatea din Cluj – Sibiu, unde acesta era profesor de anatomie şi, pe atunci, decan. La Polovragi îmi venea cu regularitate Informaţia zilei şi-mi amintesc că singurul număr pe care nu l-am primit a fost cel în care Arghezi publicase faimosul său pamflet Baroane, la adresa prezumată a lui Manfred von Killinger, ambasadorul Germaniei la Bucureşti. În singurătatea schitului nu aveam cum să ştiu că autorul pamfletului fusese internat în lagărul din Târgu-Jiu. În toamna lui 1943, un alt conflict cu autorităţile m-a obligat să absentez din mânăstire vreme de şase luni, unde am revenit în primăvara următoare. Am găsit cartea poştală a lui Arghezi, sosită între timp, pe care stareţul Gherasim Bica mi-o păstrase cu sfinţenie, dar nu între foile Evangheliei din altar, cum greşit a reţinut – sau a exagerat – Arghezi, ci între scoarţele ceaslovului din chilia lui.

Recitind-o, mă înduioşează, o dată mai mult, accentul cu care poetul şi-a revendicat, în repetate rânduri, obârşia lui oltenească. Era mândru de rădăcinile sale gorjene şi a ţinut ca blazonul acesta de nobleţe să-i fie pomenit chiar şi pe piatra de mormânt. Uneori mă gândesc că dragostea lui pentru nevrednicia mea s-a datorat şi comunităţii de obârşie. Oricum, se pomenea solidar cu descendenţii pandurilor şi nutrea pentru ei o simpatie evidentă. În casa lui din Mărţişor l-am cunoscut, în 1955, pe Alexandru Balaci, pe atunci redactor-şef al Editurii pentru Literatură, care se afla acolo împreună cu mai mulţi colegi, printre care Mihai Şora şi Al.I. Ştefănescu. Într-o trecere prin odaia de alături, Arghezi mi s-a oprit la ureche şi mi-a şoptit, cu nuanţa unei conspiraţii de clan:

— E un om de ispravă. Şi unde mai pui, e oltean de-al nostru, din Turnu-Severin...

Pomenirii lui Tudor i-aş adăuga o amintire. Mai povestea Arghezi că din gara Târgu-Jiu mergea spre lagăr cu o birjă la o oră foarte târzie, însoţit de un ofiţer aspru şi tăcut, care avea misiunea de a-l escorta şi, bineînţeles, de a preveni orice comunicare a deţinutului cu oamenii liberi. Când birja a trecut prin faţa statuii lui Tudor, poetul şi-a ridicat pălăria.

— Cu cine te-ai salutat? a intervenit, cu un bob zăbavă, ofiţerul, uitându-se împrejur şi nevăzând pe nimeni.

— Cu un strămoş al meu, a răspuns prizonierul, tărăgănat, dintr-o mustaţă şireată.

Piesa la care lucra în timpul detenţiei era Seringa, pe care i-o ceruse Liviu Rebreanu, director al Teatrului Naţional din Bucureşti. Rebreanu însă nu a mai îndrăznit să pună în scenă piesa unui stigmatizat politic, ceea ce l-a înfuriat pe autor, care, şi aşa, nu-l avea la inimă. Îmi amintesc că mă dusesem odată la Arghezi şi m-a primit în odaia din faţă, un fel de birou, unde-şi avea şi biblioteca. În timp ce amfitrionul se dusese în bucătărie să aducă obişnuitele cafele, am scos din raft una din cărţile mai noi ale lui Rebreanu – nu mai ştiu dacă Gorila sau Amândoi – şi am băgat de seamă că volumul avea foile netăiate, cu excepţia unei singure fascicule, pe la mijloc, prin care fusese tras cuţitaşul.

— N-am citit cartea asta, îi spun, n-am apucat s-o cumpăr la apariţie şi pe urmă am uitat de ea.

— Nici să n-o citeşti, se strâmbă el, Rebreanu nu ştie să scrie. E o carte proastă...

Cu volumul încă în mână, m-am uitat la el lung, nedumerit, întrebându-l din ochi cum poate să se pronunţe asupra unei cărţi din care, evident, nu citise decât o pagină sau două. Arghezi s-a iritat puţin şi a devenit tăios:

— Dragul meu, dacă mă duc în piaţă şi vreau să cumpăr un burduf de brânză, nu am nevoie să mănânc tot burduful spre a mă convinge că brânza e bună sau nu. Scot un dop, gust şi zic: e bună sau nu e bună. Ţi-am spus că Rebreanu nu ştie să scrie...

Pe faţa cărţii poştale, în colţul trimiţătorului, stă scris de mână: „Tudor Arghezi, Lagărul de internaţi politici, Tg.-Jiu”. Pe aceeaşi faţă, ştampilele unei duble cenzuri: cea politică (a lagărului) şi cea militară (era timp de război). E de presupus că unele accente ale scrisorii ar fi îndrituit cenzura politică să oprească scrisoarea (Arghezi însuşi se îndoise că aceasta ar fi putut ajunge până la mine, ceea ce înseamnă că accentele nu erau simple scăpări). Dacă totuşi epistola a ieşit dintre sârmele ghimpate, aceasta i s-a datorat, fără îndoială, colonelului Leoveanu, comandantul lagărului, care avea pentru poet o stimă deosebită şi care l-a cruţat de unele rigori ale detenţiei. Mult mai târziu, prin 1956 sau 1957, Arghezi mi-a povestit că-l aflase pe Leoveanu într-un spital din Bucureşti şi că se dusese la el, împreună cu Paraschiva şi cu semnele recunoştinţei. Nu era singurul caz în care poetul se simţea dator să se plătească de asemenea datorii. În perioada cât a fost absent din literatură, adică între 1949 şi 1955, o ducea destul de greu, uneori foarte greu, aproape de limita de jos a existenţei lui şi a familiei. Într-o vreme i se luase cartela şi nu avea pe ce să le cumpere copiilor zahăr. Norocul erau caprele din livadă şi, la sezon, livada însăşi. Nu o dată i-am găsit pe copiii săi vânzând, cu terezia, cireşe la poarta Mărţişorului. Poetul era sancţionat printr-o sinistră tăcere conspirativă. A-i călca pragul echivala cu un act de subversivitate şi puţini erau prietenii care nu-l părăsiseră. La 21 mai, de ziua lui, câţiva ani nu am mai întâlnit pe nimeni în afară de Domniţa şi Dumitru Gherghinescu-Vania, care veneau special de la Braşov cu o floare şi un coş de alimente. În acel răstimp de privaţiuni materiale, în tochiţa de la poartă a bătut într-o dimineaţă părintele Dionisie Lungu, un călugăr autodidact care scosese cândva un ziar al lui, scris cu suculenţă şi nerv. L-a întâmpinat Paraschiva.

— Ce bine că nu a ieşit domnul Arghezi, s-a bucurat musafirul, că nu am de gând să intru. Am venit să vă aduc o mie de lei.

— O mie de lei? s-a mirat Paraschiva împingând banii înapoi. De unde până unde, părinte?...

Călugărul a insistat subtil, parând orice rezistenţă:

— Azi-noapte mi-a spus mie Maica Domnului că Arghezi are nevoie de o mie de lei şi mi-a poruncit să-i aduc. Eu fac ascultare, doamnă Arghezi...

Pe Paraschiva au podidit-o lacrimile; se întâmplase ca în ziua aceea să nu aibă în casă un ban. Faptul mi-a fost povestit mult mai târziu, prin ’56 sau ’57, când Arghezi m-a rugat să dau de urma călugărului.

— Vreau să restitui mia aceea de lei. Vezi, eu n-am ştiut niciodată adresa reală a Maicii Domnului.

6

Multor prieteni le-am povestit istoria cu caprele lui Arghezi şi ei m-au îndemnat s-o scriu.

Era, bănuiesc, în 1953, primăvara. Maică-mea se pomenise cu tensiunea arterială foarte ridicată şi am adus-o la Bucureşti, unde am internat-o, pe câteva săptămâni, în spitalul Colţea, sub îngrijirea profesorului Bazil Teodorescu. Gospodăria de la ţară, câtă mai era, rămăsese pe seama tatălui meu, bărbat cu puţină învăţătură, dar „om al unei singure cărţi”, Anton Pann, pe care-l ştia din scoarţă-n scoarţă; niciodată nu şi-a dojenit copiii altfel decât aplicându-le morala celei mai potrivite pagini din Povestea vorbei, şi aceasta îi era vinovatului de ajuns.

În acest timp mergeam la Mărţişor o dată sau de două ori pe săptămână, iar Arghezi nu uita să mă întrebe gingaş:

— Cum se simte doamna, mama dumitale?

Vorbindu-ne unul altuia de păsurile zilei, i-am spus că una din grijile mele era să cumpăr o capră pentru părinţii mei. Vaca lor nu da atâta lapte cât li se cerea pentru „cotă” şi fuseseră nevoiţi s-o vândă. Or, laptele de capră era scutit de asemenea dări.

— De ce nu mi-ai spus până acum? s-a înviorat Arghezi. Pentru părinţii dumitale îţi dau eu două capre. Ale noastre s-au înmulţit (noi nu sacrificăm iezii), iar Paraschiva s-a împovărat peste măsură. Oricum, ne vorbiserăm să scăpăm de două... Nu-i aşa, Paraschivo?

Am plecat cam pe gânduri. Mai întâi, eu intenţionam să cumpăr o singură capră, nu două. În al doilea rând, ştiindu-l pe domnul Arghezi cam cârciobar la parale, mă întrebam cât o să-mi ceară el mie pe cele două capre şi dacă eu voi avea neobrăzarea să mă tocmesc. Trăiam dintr-o leafă de bibliotecar, din care jumătate se ducea la impozitele bătrânilor mei. Domnul Arghezi, îmi ziceam, ar fi putut să-şi găsească un alt client. Lucrurile însă se arătau şi mai complicate. O capră o puteam cumpăra din chiar comuna părinţilor mei sau din satele vecine sau, în cel mai rău caz, din târg de la Drăgăşani. Dar să duci tu două capre din Bucureşti tocmai la Glăvi, iată o istorie care-mi da de gândit.

Încă o vizită, şi încă două, până ce mi-am luat inima-n dinţi:

— Domnule Arghezi, cam cât credeţi că o să vă datorez eu pentru cele două capre?

— Vai de mine, se poate? a intervenit Paraschiva.

Arghezi a început să râdă.

— Cum te-ai putut gândi la aşa ceva? Caprele ne vin pe gratis, una din alta. E darul familiei mele pentru părinţii dumitale...

N-aş putea să spun că în felul acesta mi-a fost mai uşor. Un dar de la Arghezi – mai ales în vremea aceea, când el încă trecea prin destule lipsuri – îmi pica mai greu decât dacă el mi-ar fi cerut un preţ cinstit, ca între oamenii care se cunosc.

Celelalte complicaţii însă nu aveau cum să fie evitate.

Maică-mea a ieşit din spital însănătoşită, dar trebuia să mai rămână la mine vreo două săptămâni, pentru un plus de tratament.

Şedea ca pe ghimpi, cu gândul acasă.

— Ce-o fi făcând taică-tău singur, cu toate pe cap?...

Şi, voluntară cum era, şi-a hotărât ziua plecării, fără putinţă de amânare, dar la o dată când nici eu şi nici fratele meu nu o puteam însoţi. Cât despre capre, bucuroasă că va avea lapte îmbelşugat şi nevămuit, a decis ca ele să meargă în vagonul de mesagerii al aceluiaşi tren cu care va călători ea.

De la gară mi s-a comunicat că dispoziţiile în vigoare interziceau transportarea animalelor vii dintr-un raion în altul fără autorizaţie specială. Arghezi a trebuit să scrie o cerere în acest sens către sfatul popular al raionului în care se afla Mărţişorul, dar după destule nedumeriri şi consultaţii, căci nici unul din noi nu ştiam dacă e mai nimerit să declare că el, Ion Theodorescu-Arghezi, dăruieşte sau vinde soţilor Vasile şi Ana Anania etc. Nu mai ştiu la ce formulă ne-am oprit, dar nu aceasta fusese dificultatea. Cei de la raion m-au întrebat (eu mă dusesem cu cererea) dacă cele două capre au fost vaccinate; autorizaţia nu putea fi dată decât pe baza unui asemenea certificat. Poetul, care nu se gândise niciodată să-şi vaccineze caprele, a umblat cu telefonul prin toată mahalaua până ce a dat de medicul veterinar, undeva, pe teren. I-a surâs dulce în receptor:

— Dragă doctore, caprele sunt pe mâna Paraschivei, ea e cea mai bună garanţie, pe onoarea mea, dragă doctore...

Am obţinut certificatul de vaccin şi autorizaţia de transport. Eram plin de sudori. Necazul însă nu s-a oprit aici. Regulamentul Căilor Ferate cerea ca animalele vii să fie predate în cuşti individuale şi bine asigurate. În dimineaţa zilei hotărâte de neînduplecata mea mamă pentru plecare, eu şi Arghezi ne-am apucat de treabă. Înarmaţi, fiecare, cu fierăstrău, ciocan, cleşte şi cuie, am strâns de prin magazie câteva scânduri, am găsit şi am mai desprins câteva dintr-un gard, concurând pentru cea mai solidă (şi mai frumoasă!) cuşcă. Aceasta, după ce luasem măsura viitoarelor locatare, desemnate de Paraschiva. Pe una o chema Biţa, pe cealaltă nu mai ştiu. Am înţeles că Biţa fusese favorita Paraschivei. Pe la amiază, cuştile erau gata, iar meşterii şi le-au inspectat reciproc, să nu fi rămas vreo ţeapă nerăzuită sau vreun cui neîndoit. Gospodina ne-a răsplătit cu o masă bună şi n-a uitat să-şi laude bărbatul:

— De, Puică, tu te pricepi la toate. (Poetul şi nevastă-sa îşi ziceau unul altuia „Puică”.) Spre seară m-a prins o altă îngrijorare: cum o să fac eu drumul până la gară?! Pe atunci nu se puteau găsi decât camioane-platformă, cu cai, şi mă întrebam ce spectacol voi oferi eu Capitalei, în severa mea uniformă, dacă o voi traversa din Mandravela până la Podul Basarab într-un asemenea vehicul, alături de vizitiu, şi cu o asemenea figuraţie în spatele meu... Fără să-i spun nimic generosului binefăcător, i-am telefonat fratelui meu, rugându-l să găsească el un camion, pe la Obor sau mai degrabă la Filaret, şi să vină cu el la Mărţişor.

Momentul culminant al dramei a fost îmbarcarea. Camionul era tras în faţa casei, fratele meu, întârziat, se tot uita la ceas. Între timp, Paraschiva împletise printre gratiile cuştilor ramuri de salcâm înflorit, să se simtă caprele bine şi să aibă ce ciuguli pe drum. Îmi dăduse, pentru maică-mea, şi o reţetă cu meniul zilnic al caprelor, din care nu lipseau proporţiile dintre tărâţe, sare şi temperatura apei. Ştiam de mult că soţii Arghezi sunt nişte dulci sentimentali faţă de animalele lor. Într-o vreme, ca să-i fac să mai uite de lipsuri şi singurătate, le aranjasem o şedere de două săptămâni la Bistriţa Vâlcii, dar până la urmă nu s-au îndurat să-şi lase pe mâna altuia câinii şi pisicile şi iezii şi găinile şi pe Gâri-Gâri şi aricii şi mai ştiu eu ce. Acum, la plecarea caprelor, Paraschiva nu şi-a mai putut stăpâni duioşia. Nu cred ca vreo mamă să fi bocit la măritişul fetelor ei cât a suspinat ea în timp ce favorita era adusă de funie la cuşcă. O mângâia şi o îmbrăţişa şi o scărpina între coarne şi sub bărbie şi fratele meu se uita îngrijorat la ceas şi ea încă nu-l lăsa să închidă cuşca şi-i lua caprei copita şi i-o săruta cu lacrimi:

— Biţo, fata mamei, să fii cuminte şi să mănânci...

Paraschiva lăcrăma de jalea despărţirii, Arghezi lăcrăma de jalea neveste-si, eu cred că lăcrămam de propria mea jale. Aşa au plecat cele două capre din ograda Mărţişorului, ca două mirese, behăind dintre flori de salcâm, în timp ce eu mă rostogoleam spre tramvai, s-o duc pe maică-mea la gară.

Cel mai înveselit de toată întâmplarea aceasta a fost taică-meu, când şi-a văzut nevasta acasă, venită de la Bucureşti fără dureri de cap şi pricopsită cu două capre de la poetul Tudor Arghezi.

— Tu ştii că ăsta e un poet mare, Nico?

— Ştiu, mi-a spus băiatul.

— Da, dar cât de mare?

— Ştiu eu? O fi ca Eminescu.

— Ăsta, Nico, e mai mare chiar şi decât Anton Pann.

7

— Dragă părinte, sunt aproape cincizeci de ani de când n-am mai văzut Cernica. Ai putea să-mi înlesneşti o vizită? Galaction îmi făgăduise de câteva ori, dar acum, mă rog, el a ajuns deputat, e şi la Academie, nu mai are timp şi de mine.

Era în pragul verii anului 1949 când l-am hotărât pe stareţul Urpasian să ne trimită trăsura la Pantelimon. Arghezi venise la întâlnire însoţit de fiul său. Caii ne purtau în pas mărunt, printre holde, în acea dimineaţă de duminică, în timp ce poetul, mai degrabă tăcut, descifra turlele mânăstirii, tot mai multe şi mai înalte, de după dâmburile cu salcâmi.

Arghezi purta în sine nostalgia unei vieţi monahale prin care trecuse ca un meteor, nostalgie pe care i-o surprinsesem de nenumărate ori în lungile noastre conversaţii din chilia lui cu velinţă oltenească sau la masa de sub vişin. Nu mi-a spus niciodată – şi nici nu l-am întrebat – ce anume îl făcuse pe tânărul de 20 de ani să bată la poarta mânăstirii şi să solicite azilul unei tagme pentru care, evident, nu era făcut; dar unele nuanţe ale istorisirilor lui m-au făcut să cred că sărăcia în care se zbătea nu fusese străină de o asemenea hotărâre. Mai mult, aş bănui că, la vârsta aceea, Theo nu se credea făcut nici pentru viaţa obişnuită. În câteva rânduri, vorbindu-mi de unii scriitori care, prin însăşi natura lor, sunt inadaptabili la rigorile vieţii sociale, credea că mânăstirea Cernica le-ar putea fi oferită ca loc de retragere şi lucru literar, deci fără să li se impună implicarea în cinul monahal. Un fel de călugărie „în civil”. Arghezi îşi numea locuinţa „aşezământul Mărţişor”, iar într-o vreme i-a trecut prin minte să mă roage să-i procur o dulamă de şiac, drept haină de toată ziua, pe care să o poarte mai ales în tipografia pe care şi-o instalase în clădirea de alături.

— Înţelegi, să fac ultima revizie şi apoi să închin coala cu semnul crucii, ca la Neamţ, şi să-i dau drumul în maşină.

— Depinde de ce stă scris pe ea, am zâmbit eu pieziş.

— Dragul meu, s-a iritat el, mi se reproşează că sunt trivial, dar nimeni nu înţelege că la aceasta mă obligă balcanicii în mijlocul cărora trăim. Bădăranul s-a cocoţat pe post de ministru şi rămâne nesimţitor la vorba subţire. El nu te pricepe decât dacă-l înjuri de mamă şi-l mânjeşti cu c... de sus până jos. E şi aceasta o treabă sfântă.

Oricum, novicele de la Cernica s-a bucurat foarte repede de simpatia lui Iosif Gheorghian, mitropolitul primat al Ungrovlahiei, ierarh cărturar şi cu o viaţă foarte curată, căruia Arghezi i-a păstrat, fără umbre, o amintire suavă. Mitropolitului nu-i erau străine îndeletnicirile nocturne ale tânărului poet, ceea ce a făcut ca noviciatul acestuia să dureze foarte puţin. El i-a dat la călugărie numele său, un nume pe care monahul nu a fost în stare să-l poarte prea multă vreme, dar pe care i l-a transmis, prin botez, propriului său fiu, odraslă a Paraschivei. A fost o vreme când numele lui Arghezi (ca atare) nu putea să apară în presă şi se prezuma că el poate fi dinamitard chiar pe firul telefonic. Când Paraschiva mă chema la aparat, îmi spunea că vrea să-mi vorbească „părintele Iosif”; într-o dulce naivitate, poetul credea că-şi alesese un nume conspirativ! Oricum, era o preferinţă.

Ierodiaconul Iosif nu a stat mult la Cernica şi, ca atare, amintirile lui de mai târziu nu erau prea bogate. Fusese instalat într-o chilie din casa cunoscută acum drept „stăreţia veche”, la catul de sus, în podeaua căruia se deschidea un gârlici spre încăperile de jos. În una din acestea locuia, la vremea aceea, fratele Petre, pe care poetul îl iubea mai ales pentru curăţia lui sufletească. Fratele Petre a apărut odată pe gura gârliciului:

— Părinte Iosif, vino repede jos, că în chilia mea a intrat diavolul.

Pe o poliţă se aflau înşirate mai multe sticle de ulei, primite de la stăreţie în ziua hramului. După un vechi obicei călugăresc, sticlele nu se astupau; uleiul îşi făcea deasupra un dop de râncezeală şi se păstra mai bine decât sub unul de plută. Un şoarece se ivise pe deasupra sticlelor, doritor de cină, şi, cum nu putea să ajungă la pofta inimii lui, îşi lăsa coada pe gâtul sticlei, o înmuia în ulei şi o lingea copios, după care repeta mişcarea. Evident, fratele Petre nu bănuise că în capul unui şoricel poate fi atâta deşteptăciune...

Fratele Petre avea acces şi la o barcă, cu care mergea ziua pe lac şi prindea peşte. Îl frigea seara pe cărbuni, în chilia lui, din care nu lipsea şi o damigeană cu vin, şi nu uita să-l cheme la ospăţ şi pe vecinul său de deasupra. Se cinsteau amândoi după cuviinţă, după care fratele se da mai des la ulcică şi începea să cânte. Avea voce frumoasă. Întâi un heruvic, apoi un axion, apoi anixandarele, mai apoi o priceasnă, şi după alte ulcele simţea nevoia să se emancipeze.

— Acum, părinte Iosif, fiindcă ne cunoaştem şi ştiu că n-o să mă spui, am să-ţi cânt un cântec de lume...

Ierodiaconul a încuviinţat zâmbind, curios să afle ce şi cât va fi ştiind fratele Petre din cele lumeşti. Acesta şi-a mai dres glasul cu încă o ulcică, s-a asigurat că nu-l mai aude altcineva şi a început să cânte... Trăiască regele...

— Ce zici, dragă părinte, de atâta candoare? Îmi venea să-l pup!

După cât pot eu să ştiu, deteriorările sufleteşti ale monahului nu s-au produs la Cernica, ci în mediul de la Mitropolie, unde fusese adus ca ierodiacon, sub oblăduirea aceluiaşi blând Gheorghian. (Mi-a mărturisit că în manuscrisul Icoanelor de lemn se afla şi reversul medaliei, portrete ale inefabilului monahal, dar că editorul şi-a reţinut doar materialul de scandal, copios comercializabil. Strâns de parale, autorul a consimţit la mutilarea manuscrisului, cu gândul de a-l reîntregi într-o viitoare ediţie. Capitolele însă s-au pierdut, iar el nu a mai găsit răgazul să le refacă.) Aici, la Mitropolie, va fi avut de îndurat destule necazuri din partea unor colegi care-i invidiau ocrotirea mitropolitului şi care, pe de altă parte, erau din ce în ce mai intrigaţi de faptul că lumina de la fereastră i se stingea, întotdeauna, foarte târziu. Ei nu aveau cum să ştie că acolo, sub lampă, se zămislea „Linia dreaptă”, aşa cum în chilia de la Cernica, în vecinătatea imediată a „mlaştinii şi livezii”, se închegaseră o seamă din poemele Cuvintelor potrivite. Arghezi însă recunoştea că nici el nu se suferea la măsura obişnuită, că un anume spiriduş lăuntric îl îndemna să iasă cu ceva din comun şi să se dedea uneori la provocări gratuite. La o slujbă, mitropolitul a atras atenţia preoţilor că ar fi bine să poarte gulere tari, albe, pentru o anume eleganţă vestimentară. La slujba următoare, ierodiaconul Iosif s-a prezentat cu un guler neobişnuit de înalt, care-i ieşea cu două degete de sub acela al stiharului şi-i ţinea bărbia-n proţap. Mirat, bătrânul s-a uitat lung la el:

— Ce fel de guler este acesta, părinte?

Fără să spună nimic, ierodiaconul şi-a dus mâna la guler, l-a smuls din buton şi l-a azvârlit pe podea.

— Iartă-mă, frate Iosif, i-a zis mitropolitul tremurând, n-am vrut să te supăr – te rog, iartă-mă!

Povestindu-mi întâmplarea, Arghezi voia să adauge o linie la portretul părintelui său duhovnicesc, dar nu se lepăda de prezumţia că o făcuse dinadins şi fără un anume motiv.

Scârbirile cele mari – şi decisive – i-au venit de la năstruşnicul arhiereu Sofronie Vulpescu, rămas în amintirea vremii sub porecla de „Popa Iapă”, un fel de vicar al Mitropoliei, cu care ierodiaconul Iosif era obligat să fie deseori în contact de serviciu. Se zice că acest Sofronie nu era om rău, dar avea un viciu cu totul neobişnuit, o anume voluptate de a fi flagelat zgomotos, fie de câinii mahalalei, pe care anume îi zădăra cu băţul de-a lungul gardului, fie de florăresele din piaţă, pe care le saluta în treacăt cu: „Ce mai faci, cioară?” şi de care se lăsa spurcat, râzând în hohote. Aşa stând lucrurile, e de presupus că el îl va fi provocat în numeroase rânduri pe arţăgosul său subaltern, până la a-l fi scuipat în gură, cu nădejdea că se va alege măcar cu câteva înjurături dintr-un repertoriu pe care-l bănuia îndeajuns de condimentat. Dacă ar fi să-l judecăm pe Sofronie după biblioteca pe care a lăsat-o în urmă (şi care, acum vreo treizeci de ani, încă se mai păstra, sub numele lui, la mânăstirea Antim) – şi presupunând că o şi citise –, trebuie să înţelegem că era un om deosebit de cult. Nici cultura, însă, şi nici rangul nu-l vor fi împiedicat să simtă drept incomodă vecinătatea unui subaltern care excela prin nişte haruri parcă anume făcute să irite complexele unui biet arhiereu vicar, parvenit din condiţia unui bărăgan al hoţilor de cai. Înlăuntrul ierarhiilor stricte, nimic nu-i poate dăuna mai mult unui om decât ca el să fi fost aşezat în subordinea unui ins care i se simte inferior. Mediocrul îşi caută competitorul potenţial cu intuiţia exactă a femeii care-şi adulmecă rivala; inocenţa intenţională nu exclude urmărirea, deseori până-n pânzele albe. În conversaţiile mele cu Arghezi, numele lui Sofronie revenea foarte des şi nu m-am sfiit să-l supun pe originalul arhiereu unei „analize” ca aceasta de mai sus, cu scopul de a-mi explica resortul care-l făcuse să-i pricinuiască tânărului Iosif atâtea mizerii. Poetul nu-şi amintea să-l fi provocat vreodată, ori să-i fi răspuns la provocări. Admitea ca posibile amândouă ipostazele: pe de o parte, firea năbădăioasă a ierarhului, pe de alta, anumite complexe de inferioritate ale acestuia. Probabil că lui Sofronie nu-i era indiferentă nici poziţia privilegiată a ierodiaconului faţă de mitropolit.

Cert este că în urma unui nou incident cu vicarul, monahul Iosif şi-a tăiat părul, s-a dus ţintă la mitropolit şi i-a declarat că el a isprăvit-o cu călugăria. Bătrânul a încercat să-l înduplece, dar fără izbândă. Tânărul avea ochii plini de lacrimi, hotărârea lui era de neclintit.

— Şi ce vrei să faci? l-a întrebat, în cele din urmă, cu mare mâhnire, mitropolitul.

— Deocamdată vreau să plec în străinătate, o vreme să nu mai ştiu de nimeni şi de nimic.

— Şi unde vrei să te duci?

— Nu ştiu, probabil în Elveţia.

— Ai pe cineva acolo?

— Nu am pe nimeni.

Gheorghian şi-a adus aminte că superiorul unei mari mânăstiri catolice din Friburg, care avea şi universitate, îi fusese coleg de studii în Franţa. I-a dat lui Arghezi o scrisoare de recomandare şi ceva bani şi l-a lăsat să plece. Aici aş vrea ca pe marginea amintirilor mele să fac un mic comentariu. Din ziua aceea, Arghezi nu s-a mai considerat pe sine călugăr, iar aceasta este esenţial pentru controversele de mai târziu ale istoricilor literari. În accepţia ei clasică şi strictă, călugăria este un act absolut personal, iar abandonarea ei e un act tot atât de personal. Nu există „numire” în călugărie, şi nici „destituire” (cu excepţia unor grave încălcări ale disciplinei). Ea este asumată voluntar şi poate fi părăsită tot numai printr-un act de voinţă personală. Faptul că ierodiaconul Iosif Theodorescu a părăsit cinul monahal în 1905, dar pronunţarea excluderii lui s-a făcut abia şapte ani mai târziu nu înseamnă că în acest timp el a continuat să fie călugăr. De obicei, răzvrătitului i se lasă un timp pentru răzgândire; dacă nu revine, autoritatea bisericească se pronunţă asupră-i cu valoarea unei „luări de act”. Chiar şi atunci i se mai dă un termen pentru o eventuală contestaţie, cum a fost şi cazul lui Arghezi. Fireşte, contestaţia nu s-a produs, iar sentinţa a rămas definitivă. Era o simplă formalitate de procedură, apostazia se arăta ireversibilă: poetul se întorsese din străinătate cu un copil, pe care avea să-l legitimeze prin căsătorie. Potrivit însă unor date publicate recent de biografi, legătura tainică a lui Arghezi cu Constanţa Zissu şi zămislirea lui Eliazar se petrecuseră în timp ce el încă mai purta haina monahală, ca ierodiacon la Mitropolie. Aşadar e vorba nu numai de un copil natural, ci şi de fructul unei căderi ca aceea a diaconului Iakint. În acest caz, plecarea lui din călugărie se cere explicată nu numai prin incidentele cu lumea clericală, ci şi prin aceea că, ştiindu-se tatăl unui viitor copil, el a refuzat impostura; unei „părinţanii răzleţe” i-a preferat pe cea consfinţită de codul civil. Aceasta, desigur, este o judecată târzie, dar ea se sprijină pe una din amintirile mele cele mai limpezi. Arghezi nu mi-a vorbit niciodată de prima lui căsătorie, dar nu mi-a tăinuit faptul că avea un fiu care trăia la Paris. Neîndrăznind să abordez asemenea tărâmuri delicate, mă mulţumeam să gândesc că era vorba de un copil din flori (poetului îi plăcea mult expresia şi o cita ca pe una din gingăşiile sufletului românesc). În 1957, când Eliazar (cineastul Éli Lotar) a venit să-l vadă pe taică-său la Bucureşti, mi-au făcut amândoi o vizită– începută acasă şi continuată la birou –, cu care prilej i-am prezentat unui înalt personaj în anturajul căruia mă găseam (l-am numit pe patriarhul Justinian).

— Nu ştiam că mai aveţi un fiu, s-a mirat acesta.

— E un păcat din tinereţe, i-a şoptit Arghezi ştrengăreşte, simulând nuanţa cu care bătrânul Ştefan-Vodă îi trimitea Răreşoaiei multă sănătate.

Şi dacă păcătosul diacon Iakint se simţea ca un stârv abandonat fiarelor, nu mici vor fi fost mâhnirile de atunci ale ierodiaconului Iosif şi, poate, ale celui care, după aproape cincizeci de ani, cobora din trăsură în poarta Cernicăi şi se lăsa confruntat cu propriile lui amintiri.

Ajunseserăm cu puţin înainte de sfârşitul slujbei. La ieşire, călugării se încrucişau cu noi în pronaos şi eram singurul cu care ei schimbau salutări rituale. Un văzduh de gheaţă se înfiripa în jurul necunoscutului cu ochelari grei, stingher printre umbre. Îl urmăream cu atenţie şi cred că atunci, în ziua aceea, mi-am dat eu seama de un Arghezi lăuntric, pe care nu mulţi îl vor fi cunoscut. În fiinţa lui intimă, poetul era un mare emotiv, dar în acelaşi timp era posedat de un demon care-i denunţa emotivitatea drept slăbiciune şi-l făcea să se împotrivească propriei lui naturi. Ironia, sarcasmul, deriziunea, grotescul erau tot atâtea arme cu care el se apăra de sine însuşi. Lacrimii interioare îi opunea virulenţa unui verb corosiv, menit s-o strivească. Într-o noapte de Paşti m-a rugat să-i înlesnesc o participare mai comodă, dintr-un balcon, ferit de înghesuiala mulţimii; la sfârşit mi-a spus că avea impresia că asistase la un târg de dovleci. Altă dată l-am invitat eu să vină la un spectacol cu vicleim şi colinde; copleşit de emoţii, poetul mi-a relatat repede amănuntul că un copil din sală, după aproape două ceasuri de nemişcare, cedase unei anume trebuinţe şi că dâra nevinovatului lichid, ivită anonim de sub scaunele primelor rânduri, se scurgea elogios către scenă... Arghezi nu vedea lumea printr-o oglindă strâmbă, ci o strâmba el însuşi spre a-şi disimula propriile-i afecte, de care se sfia în faţa oamenilor şi, poate, în faţa lui însuşi. Sufletul său era departe de a fi o lentilă diformă sau diformantă a universului mare şi mic; altfel, nici Cartea cu jucării, nici Ce-ai cu mine, vântule? nu s-ar fi născut vreodată. Fireşte, vorbesc de sufletul lui, nu de programul său estetic sau de ipostaza moralistului. Făcând încet înconjurul cetăţii principale a Cernicăi, zisă a Sfântului Gheorghe, poetul recunoştea chiliile foştilor săi fraţi de chinovie, a eclesiarhului, a paracliserului, a canonarhului, a prescurarului, şi se grăbea să-i adauge amintirii viermişorii unei paranteze.

— Aici şedea vărzarul mânăstirii şi era personajul cel mai important din prima săptămână a Postului Mare, când se mânca doar o dată-n zi şi numai varză acră cu mămăligă rece. Era foarte solicitat şi se simţea ca un senior, destinat generozităţii.

„Cât va fi în stare să-şi strunească zăbala?”, mă întrebam în timp ce-mi da de gândit un anume tremur al glasului său gutural, ca liniştea unei ape la pragul cascadei. Drumul ne-a purtat, printre trestii, în insula unde se află cimitirul şi am zăbovit în osuarul de sub biserica Sfântului Lazăr, în faţa unei movile de cranii. Dintr-o hârcă, prin găvanul ochiului, un şarpe de baltă ridicase capul sâsâind, supărat că-i tulburasem pacea. Privirea poetului s-a oprit pe unul din cranii şi atunci s-a întâmplat întâia lui zguduire din ziua aceea. Potrivit unei pravile străvechi – care în zilele noastre s-a subţiat de tot –, trupul neînsufleţit al unui călugăr nu era pus în sicriu, ci doar înfăşurat în mantie, legat cruciş cu băieri şi lăsat astfel în groapă. Sub cap i se punea o cărămidă pe care i se săpaseră numele şi anul morţii. După şapte ani, rămăşiţele erau dezgropate, spălate ritual cu vin şi untdelemn şi adăugate grămezii de sub necropolă, oasele în firide şi hârcile într-o movilă din mijloc, unde aveau să aştepte ceasul trâmbiţei. Inscripţia de pe cărămidă se strămuta pe craniu, cu cerneală groasă. Pe o astfel de inscripţie căzuseră ochii lui Arghezi şi l-am auzit strigând:

— Aoleo, părinte Visarioane, aici te găsii?

Cine va fi fost acel Visarion şi cât de scumpă îi era amintirea, n-am ştiut atunci, şi nici acum nu-mi pot da seama dacă era vorba de stareţul poetului sau de un altul. Am prânzit la stăreţia nouă, o casă care acum nu mai există, lângă poarta cetăţii, împreună cu câţiva călugări bătrâni. Arghezi mânca fără poftă, cu gândul la ai lui cei de demult. Îşi amintea câte un nume, întreba de el şi răspunsurile erau cam aceleaşi, atunci când bătrânii nu ridicau din umeri: A murit demult... A plecat la Sfântul Munte şi nu s-a mai întors... Şi el a murit... L-au tăiat hoţii în pădure... S-a strămutat la Căldăruşani şi e-ngropat acolo... Poetul devenea tot mai trist pe măsură ce-şi da seama că e ultimul supravieţuitor din generaţia lui monahală. Şi, totuşi, nu era să fie aşa. La un moment dat a început să povestească despre fratele Petre, comilitonul său de la stăreţia veche, şi a scăpat amănuntul că acesta, deşi gângav, vorbea destul de limpede şi cânta fără poticneli, dar că întâia silabă o rupea trăgându-se de barbă. Călugării s-au uitat repede unul la altul şi au exclamat într-un glas:

— Părintele Partenie!

Îl ştiam şi eu pe părintele Partenie, mai mult din văzute. Ţinea strana cu hărnicie şi, pentru că era mic de statură, îşi punea sub picioare câte cinci şi şase perini de papură, ceea ce-l făcea să se legene pe viers. Stareţul a trimis pe cineva să-l cheme şi acel cineva l-a întâlnit în drum, căci tocmai tocase de vecernie. Bătrânul, îmbrăcat în toată ţinuta, cu rasă, camilavcă şi mătănii, s-a oprit lângă uşă, bănuitor şi speriat, neştiind pentru ce îl cheamă stareţul şi, mai ales, de faţă cu atâta lume. Arghezi s-a ridicat de pe scaun şi i s-a apropiat.

— Frate Petre, blagosloveşte! Am venit să te văd, frate Petre!

Călugărul se uita la el, nedumerit. Poate că nu-şi mai amintea de când nu i se mai spusese pe vechiul său nume.

— Frate Petre, nu mă mai cunoşti?

Bătrânul rămânea ţeapăn şi-l cerceta rece.

— Eu sunt părintele Iosif, nu-ţi mai aduci aminte de părintele Iosif? Iosif ierodiaconul.

Nici o mişcare.

— Eu sunt Tudor Arghezi! a exclamat poetul în cele din urmă, cu un soi de disperare.

De abia atunci a tresărit bătrânul şi în clipa următoare i-am văzut pe cei doi căzuţi unul în braţele celuilalt şi suspinând unul pe umărul celuilalt. Emoţia ne gâtuia şi ne-am ridicat stingheriţi, cu privirile aiurea. Mai ştiu că cel ce s-a desprins din îmbrăţişare a fost părintele Partenie. Pretextând, mai mult din gâtlej şi mâini, că era de rând la strană, a fugit către poarta cetăţii, cu barba-n piept, lăsându-şi prietenul să se reculeagă din nişte lacrimi pe care demonul lăuntric nu le mai putuse împiedica.

O altă întâlnire din ziua aceea avea să fie şi mai zguduitoare. La stăreţia veche ne-am dus numai noi, cei trei veniţi cu trăsura. Casa, acum muzeu memorial – pe peretele căreia se află şi o placă întru amintirea lui Arghezi –, era pe atunci nelocuită, tăcută pe marginea bălţii. Poetul s-a stăpânit până în momentul când a intrat în fosta lui chilie şi a dat cu ochii de firida în care-şi ţinuse cele câteva cărţi, ale cărei uşiţe încă mai purtau vopseaua de odinioară, veche şi cenuşie, scorojită de timp. Atunci poetul şi-a prins capul în palme şi a început a plânge cu adevărat, abandonându-se într-o cascadă de sughiţuri. Eu şi fiul său ne-am făcut semn, am ieşit tiptil din odaie şi am rămas pe cerdac până ce poetul, uşurat de lacrimi, a venit la noi să ne mulţumească de singurătate. Ne-am continuat plimbarea pe lângă trestii şi ne-am oprit pe latura dinspre răsărit a cetăţii, unde vechiul zid mai stăruia doar cu câteva palme de la pământ. Era spre asfinţitul soarelui, în prag de vară, şi linişte mare stăpânea peste ape. Tăceam şi noi, cu ochii pierduţi în gânduri. Nimeni nu mai zicea nimic. Şi nu ştiu ce mi-a venit atunci, că m-am pomenit recitând, nemişcat, cu glasul scăzut, uitându-mă peste baltă:

Sufletul meu îşi mai aduce-aminte

Şi-acum şi ne-ncetat de ce-a trecut,

De un trecut ce-mi e necunoscut,

Dar ale cărui sfinte oseminte

S-au aşezat în mine făr’ să ştiu

Cum nici pământul ştie pe-ale lui

În care dorm statui lângă statui

Şi-i zăvorât sicriu lângă sicriu...

Am dus poemul până la ultima lui treaptă şi am tăcut. Tăceam toţi. Astăzi mă gândesc că, fără să-mi fi dat seama, săvârşisem un act de cruzime. Într-un târziu, mi-am întors capul. De sub ramele ochelarilor lui Arghezi se scurgeau, liniştit, două şiruri de lacrimi, pe care el nu mai încerca să şi le ruşineze.

8

Am amintit că Arghezi, mai ales după ce devenise deputat în Marea Adunare Naţională, adică prin 1956-1958, obişnuia să-mi facă vizite în biroul meu de bibliotecar al Patriarhiei, de peste drum de Parlament, la o cafea, o ţigară şi un ceas de voroavă. Fiind o bibliotecă nu atât de împrumut, cât de conservare, era multă linişte acolo, într-un spaţiu în care nu pătrundeau decât privilegiaţii. Biroul era căptuşit cu cărţi, câteva mii, de jos până-n tavan; pe o masă şedeau stivuite cele aduse din alte corpuri, care-şi aşteptau rândul la fişare sau clasificare zecimală.

— Cred că te simţi bine aici, între prieteni, îmi zicea Meşterul aşezându-se pe fotoliu.

— Da, domnule Arghezi, între prieteni care vorbesc numai atunci când sunt întrebaţi. E cam întuneric aici. Deşi fereastra dă spre miazăzi, e cam mică, iar puţina ei lumină e absorbită de cotoarele cărţilor. Mă ajut cu lampa din tavan.

— Cărţile dumitale, vrei să spui, nu izvorăsc lumina, ci o înghit?

— Am vorbit de cotoarele tomurilor, iertaţi-mă, nu de cartea „mâinilor mele care te-au deschis”. Prin fereastra aceasta însă se văd nu numai turlele mânăstirii Văcăreşti, ci şi turnuleţele Mărţişorului. (În vorbirea noastră curentă, „Mărţişor” nu mai însemna strada cu acest nume, ci aşezământul arghezian.)

— Pe vremea călugăriei mele, îşi amintea el, încăperea aceasta era odaia de lucru, să-i zicem particular, a mitropolitului Iosif Gheorghian. Aici obişnuia să citească şi să scrie. Avea o minte bogată şi un suflet foarte curat. De pe când încă studia în Occident, băgase de seamă că-i place să fumeze. Nu a devenit fumător, dar pe masa lui de lucru se afla întotdeauna o cutie de „Regale” cu carton, din care, adâncit în lucru, lua câte una din când în când, o aprindea, trăgea unul sau două fumuri şi îndată-şi aducea aminte că e păcat şi o arunca pe fereastră, aproape întreagă. De mustrările lui de conştiinţă profita paracliserul, care-şi avea chilia pe aici, pe sub fereastră. Se învăţase să prindă ţigările din zbor, le rotunjea cu briceagul şi le vindea apoi vecinilor, la jumătate de preţ...

— Eraţi cumva unul din vecini?...

— Nu, mie nu mi-a plăcut niciodată tutunul blond. L-am preferat pe cel negru. În Franţa fumam „Caporal”. Ai fumat vreodată „Caporal”?

— La dumneavoastră acasă, mi-aţi oferit o dată una, iar a doua nu mi-a mai trebuit. Un fel de „Plugar”.

— Gheorghian însă, aşa cum am spus, nu era un vicios, se controla îndeajuns pentru a nu deveni. Pentru el, fumatul era o tentaţie suavă pe care o consuma doar în faza ei incipientă. Eu cred că lui i se putea ierta orice, într-atât era de bun şi de blând. Şi să ştii de la mine că Gheorghian a fost un mare cărturar şi un mare animator de cultură.

— Da, ştiu şi eu câte ceva, chiar ceea ce, probabil, încă nu ştiţi dumneavoastră sau, poate, aţi uitat. Am găsit pe aici documente care arată că lui Iosif Gheorghian i-a aparţinut, pe la sfârşitul secolului trecut, iniţiativa revizuirii Bibliei de la Buzău, care, la rândul ei, descindea direct din Biblia lui Şerban. Iniţiativa s-a concretizat în Biblia din 1914, cea dintâi pe literă latină, şi, după părerea mea, cea mai bună versiune de până acum.

— Dacă te-ar auzi Galaction...

— Sigur că s-ar supăra, aşa cum s-a înfuriat pe ebraistul Popescu-Mălăeşti, care, prin 1940, a publicat o broşură cu critici foarte severe la adresa Bibliei din ’38. Nu ştiu dacă aţi avut-o în mână, broşura se chema Omnia pro pecunia.

— Titlu de pamflet, nu de lucrare ştiinţifică...

— Poate că tocmai asta l-a înfuriat pe părintele Gala şi l-a făcut să-l ameninţe pe Mălăeşti, într-o ceartă din cancelaria Facultăţii de Teologie, că, dacă va continua, aşa cum acela făgăduise, se va vedea nevoit să apeleze la bunele oficii ale cenzurii.

— Bietul Galaction!

— Dar, fiindcă veni vorba, hai să vă arăt ceva foarte interesant, ceva care să vă emoţioneze. Vedeţi dumneavoastră, operaţia de a clasifica zecimal o carte mă obligă să cercetez nu numai datele de pe copertă, ci şi conţinutul ei, şi aşa se face că, răsfoind din capitol în capitol, dau de pagini care mă prind şi pe care nu le mai las până nu le-am citit în amănunt. În felul acesta am descoperit că, tot pe la sfârşitul secolului trecut, poate chiar înainte ca Biblia de la Buzău să fi intrat pe mâna comisiei care a pregătit-o pe cea din 1914, Sinodul a luat o hotărâre prin care revizuirea Bibliei să-i fie încredinţată unui scriitor de mare talent şi bun cunoscător al limbii române, şi anume domnului George Coşbuc. Peste altceva, în afară de această hotărâre, nu am mai dat şi nu ştiam dacă autorul Firelor de tort a primit sau nu comanda. Ei bine, mai deunăzi a venit aici, la uşă, un cetăţean oarecare, cu o ofertă aparent banală: primele trei din cele cinci volume ale Bibliei de la Buzău. Aici avem destule exemplare ale acestei Biblii, poate prea multe, aşa încât acela nu mă interesa, mai ales că era incomplet. Omul însă avea mare nevoie de parale şi stăruia într-un chip care-mi muia inima. Sunt oameni dintr-o anume categorie socială care, după ce au vândut totul la talcioc, au mai rămas cu cărţile, ultimele bunuri de care se despart, şi numai la mare nevoie. Pe aici trec o sumedenie. Cumpăr pentru Patriarhie ceea ce interesează Patriarhia, iar din ce nu, aleg pentru mine. Unii exagerează valoarea ofertelor (crezând că orice carte pe slovă veche e inestimabilă), alţii, dimpotrivă, au pierdut simţul evaluării. Odată am fost invitat acasă la o bătrână doamnă – o Moruzi sau o Lahovary, nu mai ţin minte – care mi-a oferit câteva splendide ediţii bibliofile din clasicii francezi (ştiu că aţi observat la mine acasă şi v-a plăcut, printre altele, volumul La torture par l’espérance de Villiers de l’Isle-Adam, tipărit, pe papier bleu, în tiraj numerotat; de-acolo îl am). La sfârşit, când am întrebat-o cât doreşte să-i dau pe toate cărţile, preţul cerut mi-a creat sentimentul că le fur. Nici nu puteam să-i ofer eu mai mult, ca să n-o ofensez cu ceea ce ar fi părut o pomană. Am mai ales de prin rafturi o seamă de lucruri ieftine, care nu mă interesau – foiletoane, reviste ilustrate, romane poliţiste –, şi am dublat grămada şi preţul, ca să plec cu conştiinţa curată.

— Poate că doamna Moruzi sau Lahovary nu le citise decât pe cele din urmă...

— Ba eu cred că le citise şi pe primele, mi-am dat seama din conversaţie, dar mai cred că ea le evalua în raport cu banii ei de atunci, când le cumpărase, la Paris, nu cu sărăcia ei de acum, de la Bucureşti.

— Burghezie putredă, ce vrei!

— Vând cărţi nu numai burghezii – sau, mă rog, foştii... Şerban Cioculescu, de pildă, e un proletar al intelectului, dar asta nu l-a împiedicat să vină aici, acum vreo trei-patru ani, şi să-i vândă Patriarhiei una din rarităţile bibliotecii lui. Era foarte strâmtorat şi nu mai avea încotro.

— Zău?

— Am să v-o arăt, după ce termin, o am chiar aici. E vorba de Dialoghi piacevoli de Stephano Guazzo, tipărită la Veneţia în 1586. Pentru noi, românii, e preţioasă şi prin aceea că în paginile ei este reprodusă o poezie a lui Petru Cercel, o Rugăciune în strofe danteşti, foarte frumoasă.

— Când eram eu bolnav, Cioculescu a venit la mine acasă...

— Ştiu, mi-a povestit doamna Paraschiva, dar eu voiam să adaug că achiziţionarea acelei cărţi a fost lucrul cel mai bun pe care l-am putut face pentru el. Mai mult nu se putuse face.

— Ce, anume, mai mult?

— M-am pomenit într-o zi cu Cioculescu că vine la mine, mă ia de braţ şi mă întreabă: „Unde este, aici la dumneavoastră, o zugrăveală care înfăţişează iadul?”. L-am dus în tinda catedralei, în faţa râului de foc prin care mişună diavolii, chinuindu-i pe păcătoşi. Cioculescu a dat o roată cu ochii peste ei, apoi a pus degetul pe unul din încornoraţi, cu profil tăios şi cu bărbuţă. „Ăsta e, a exclamat el, sigur, el e!” „Cine, domnule profesor?” „Nae Ionescu, nu-l recunoşti? E leit, nu-ncape nici o-ndoială.” „Nu l-am văzut niciodată, nici măcar în poză.” „Cine e zugravul?” „Fresca e cea veche, originală, dar a fost restaurată de Belizarie.” „Cineva mi-a deconspirat că pe o zugrăveală din Bucureşti se află Nae Ionescu sub chipul unui drac. Desigur, Belizarie nu va fi avut nimic cu el, dar un duşman al lui Nae l-a pus – cu sau fără plată – să-l imortalizeze în ceata lui Scaraoţchi.” Râzând de această descoperire, criticul a adăugat: „Ce vrei, de când sunt şomer, m-am deprins să umblu din iad în iad”... Atunci mi-a mărturisit că, în lipsă de altceva, căutase de lucru pe aici, la Patriarhie, ceva care să i se potrivească, cât de cât. Era un post vacant la bibliotecă, de fapt la arhiva cea veche, depozitată la demisol, unde puteai da de documente surprinzătoare (de pildă, acolo a găsit profesorul Niculae Şerbănescu o chitanţă semnată de meşterul Niculae Grigorescu, prin care s-a descoperit că acesta, înaintea Agapiei, zugrăvise biserica mânăstirii Zamfira din Prahova). Era un post foarte modest, plătit cu numai patru sute de lei, care însă asigura o pâine. Cioculescu a făcut o cerere, patriarhul Justinian – care e foarte sensibil la astfel de situaţii – a aprobat-o, dar numirea trebuia confirmată de Ministerul Cultelor, în fruntea căruia se afla un profesor universitar. Ei bine, Constantinescu-Iaşi nu a fost de acord cu numirea lui Cioculescu în acest post de arhivar, aşa încât petiţionarul a trebuit să-şi vândă din cărţi ca să poată trăi. Când patriarhul i-a comunicat lui Cioculescu refuzul ministrului, criticul a exclamat: „Ministrul e un prost!”. Şeful Bisericii, în cabinetul său oficial, a avut o mişcare de protest, dar preopinentul a continuat: „Da, da, înaltpreasfinţite, ministrul e un prost; aceasta ar fi fost singura lui ocazie de a arăta că Şerban Cioculescu are un cap de patru sute de lei”...

Arghezi mă asculta fumând. Ştiam că lunga mea digresiune nu-i face plăcere, neplăcerea lui era chiar evidentă, dar intenţia mea era aceea de a-i subţia un mai vechi resentiment faţă de critic, resentiment pe care-l populariza ori de câte ori avea prilejul. Mă voiam un făcător de pace şi nu izbuteam. În cele din urmă, Arghezi n-a mai răbdat:

— Dragă părinte, parcă nu ne era vorba de Ciugulescu, ci de Coşbuc... Oricum, e o diferenţă...

Mi-am formulat scuzele de rigoare şi am pus mâna pe cele trei tomuri, împingându-i-le în faţă:

— Acestea sunt volumele din Biblia de la Buzău pe care cetăţeanul insistă să le cumpăr. Le-am reţinut spre cercetare numai pentru că, răsfoind la întâmplare unul din ele, am văzut o mulţime de însemnări presărate, cu mâna, în text şi pe margini, ale unui maniac oarecare, mi-am zis, ori sectant, deşi nu numai sectanţii sau maniacii fac asemenea intervenţii, ci şi călugării, chiar pe cărţile nou apărute, în ceea ce li se pare lor că nu e potrivit cu învăţătura sau tradiţia. Au zăcut câteva săptămâni aici, pe colţul mesei, până ce am umblat iarăşi prin ele şi atunci am dat, între două file, de o carte de vizită – aceasta este – a lui Nerva Hodoş, pe spatele căreia un bileţel adresat lui Coşbuc îl invită pe acesta să vină spre seară la un ceai. Fulgerător am făcut legătura între hotărârea Sinodului şi numele lui Coşbuc găsit într-o Biblie şi m-am apucat să cercetez cu atenţie însemnările. Ei da, acestea erau ceea ce se cheamă o diortosire, adică o îndreptare a limbii. Uitaţi-vă, creionul a puricat rând pe rând, a înlocuit cuvintele uzate cu echivalentele proaspete, asupra altora a pus semnul întrebării, pentru altele propune două sau trei variante. Comentariile de pe margine nu sunt întotdeauna ale unui evlavios; de pildă: aici, unde sunt descrise odăile tainice, din spate, ale Templului ebraic, diortositorul reflectează: „Aici îşi făceau preoţii chefurile”. Să ştiţi că vă aflaţi în faţa unor însemnări autografe ale lui George Coşbuc.

— Ai verificat?

— Am fost la Academie şi le-am confruntat cu manuscrisele originale ale poetului. Certific autenticitatea.

Arghezi întorcea pagină după pagină, zăbovea îndelung asupra uneia sau alteia, deseori mormăia a mulţumire.

— S-a oprit undeva, a zis el într-un târziu.

— Da, nu a isprăvit nici măcar cărţile Pentateuhului. De ce nu a mers mai departe, nu se poate şti deocamdată. De altfel, eu cred că nici partea cu însemnări nu e isprăvită; observaţi că, cel puţin în această fază, el a lucrat numai asupra cuvintelor, nu şi asupra sintaxei. Bănuiesc că-şi propusese să revină asupra textului cu îndreptări în structura frazei.

— Procedeul ar fi cam copilăresc, a intervenit Meşterul. Vocabularul şi sintaxa merg împreună, n-ai cum să le desparţi. Nu poţi alege cuvintele ca pe bobi şi apoi să le învârteşti sub burice, ca să vezi ce-ţi iese.

— Asta când e textul meu, mi-am permis eu să observ. Dar când lucrez pe textul altuia...

— Aici s-ar putea să ai dreptate, a cedat el, mai ales când e vorba de un text al Duhului Sfânt...

A continuat să răsfoiască îndelung, pipăind cuvintele şi cumpănindu-le vecinătăţile, mulţumit sau nemulţumit, după cum credea că e cazul. Până la urmă m-a pus să-i făgăduiesc că, după ce voi cumpăra volumele şi le voi încorpora în bibliotecă, am să i le împrumut acasă, pentru o vreme, ca să le mai vadă. Nu am mai apucat însă nici măcar să le achiziţionez: biblioteca a fost năprasnic văduvită de bibliotecar, iar volumele au intrat pe mâini necunoscute – sau, poate, restituite proprietarului –, de urma cărora nu se mai ştie, până astăzi, nimic.

Poetul citea cu încă destulă uşurinţă slova chirilică, deprinsă cândva, la mânăstire, şi se simţea bine în tovărăşia vechilor cărţi bisericeşti, din care eu păstoream, pe atunci, o colecţie foarte bogată, cu exemplare pe care nu le avea nici Academia. Mi-a cerut odată, prin telefon, să-i împrumut un... Molitfelnic. I-am dus un exemplar dintr-o ediţie curentă, s-a strâmbat, nici nu l-a deschis şi mi-a cerut să-i aduc „o carte adevărată, în faţa căreia simţi nevoia să te descoperi”. Am roşit. Cum de nu mă gândisem şi la astfel de sensibilităţi? La 7 ianuarie 1954, de ziua numelui său, îi dăruisem un frumos exemplar din Biblia zisă a lui Şerban, tipărită la Bucureşti în 1688, pe care-l aveam în biblioteca mea personală (cu o dedicaţie căreia azi, când revăd tomul în colecţia Mitzurei, îi găsesc nu numai stângăcie, ci şi preţiozitate), şi am citit în ochii lui lumina înlăcrimată a unui copil fericit. Lumina aceea n-ar fi trebuit s-o uit nici acum, când îmi cerea un Molitfelnic. I l-am dus, fără să ştiu pentru ce anume îi trebuie. Caută cuvinte uitate, mi-am zis. La vârsta şi împlinirile lui, Meşterul era încă un mare scormonitor de limbă. Se îmbogăţea până la disperare. M-a ascultat râzând când i-am povestit o descurajare a mea de început, când eram cu precădere preocupat de sporirea vocabularului literar. Mă aflam în mânăstirea Suzana, de pe valea Teleajenului, în vizită la două călugăriţe, Onoria şi Arcadia, surori de sânge, celebre prin ştiinţa lor de a recolta şi conserva ierburile de leac. Casa lor, cu câteva odăi, era mult mai încărcată decât un magazin „Plafar” de astăzi, cu sute şi sute de pungi, plicuri şi cornete bine mirositoare, bune pentru multe soiuri de boli şi suferinţe, altele numai pentru preîntâmpinarea lor. Vreme de câteva ceasuri, cele două bătrâne s-au întrecut în a scoate din rafturi punguţă după punguţă şi a-mi spune istoria fiecărei buruieni, de la timpul de cules până la linguriţa de ceai.

— Aici e cimbrişor... Aici avem anghinare... Dincoace e coada-şoricelului... Iată aici, părinte, e ţintaur...

— Cum aţi spus? am tresărit eu. Ţintaur?

— Da, ţintaur. I se mai zice şi ţintaură, dar noi ne-am deprins să-i spunem aşa, ţintaur...

Mi-am scos repede carnetul, să-mi însemn un cuvânt nou, muzical ca un clopoţel de argint. Şi încă în două variante! Am să-i caut şi obârşia... Ecou de la „centaur”?... Sau, poate, unul din puţinele cuvinte compuse ale limbii române, „ţintă de aur”? Oricum, e splendid!... Rimă rară la „aur” (eventual, „aură”), „faur”, „graur” etc. L-am purtat aşa, în carneţel, ca pe o mică bijuterie secretă, până într-o bună zi, când, citind – sau, poate, recitind mai atent şi pe un fond aperceptiv deja sensibilizat – Horă de şoareci, am dat de versurile:

De subt o ţintaură

S-a ivit o gaură...

Fireşte, Arghezi nu putea s-o rimeze cu altceva! Dar mi-am zis, oftând, cu braţele moi pe genunchi: „Se pare că omul ăsta a stors tot ce se putea scoate din limba română şi că nouă nu ne-a mai rămas nimic...”.

— Sigur, râdeţi, domnule Arghezi, râdeţi, cum trebuie că a râs Edmond Rostand când i s-a spus că el e miliardarul de rime... Dar ce ne facem noi, cei de după dumneavoastră?

— Limbă românească, ce să faceţi? Poezia se isprăveşte odată cu poetul, limba creşte odată cu neamul.

— Mă întreb, de unde cunoaşteţi dumneavoastră atâtea cuvinte din universul ţărănesc? După câte ştiu, nu v-aţi născut şi n-aţi copilărit la ţară.

— Pe cele mai multe le ştiu de la Paraschiva, a răspuns el, şi nu-ţi închipui cât îi sunt de recunoscător.

(Într-adevăr, Paraschiva vorbea un grai simplu, bogat şi nealterat de cărturărie, din care nu lipseau alunecările de la gramatică, pe care soţul ei i le corecta deseori, fără ca ea să se supere vreodată: „Apoi de, Puică, tu eşti scriitor şi ştii mai bine, eu sunt o ţărancă proastă şi vorbesc aşa cum am apucat”. Poate că tocmai ca un semn al recunoştinţei de care vorbea, Arghezi se obişnuise să-i dăruiască Paraschivei primul exemplar din fiecare carte nou apărută, pe care ea îl ducea într-un loc anume al ei, sporindu-şi nu numai colecţia, ci şi mândria de a se şti, ea, aproape o analfabetă, depozitara cea mai credincioasă a operei argheziene.)

— Pe altele, a continuat el, le cunosc din graiul social, din lecturi repetate şi, de ce nu, chiar din dicţionare... Foloseşti dicţionarul?

— De ce nu?... Dacă şi dumneavoastră...

— Pe care anume?

— M-am oprit la Tiktin.

— Eu îl prefer pe Scriban. Să ştii că e un dicţionar foarte bun şi te-aş sfătui să nu-l ocoleşti. Dar să-ţi mai spun ceva: fie că prinzi cuvintele din viu grai, fie că le dobândeşti din dicţionar, dacă ele nu-ţi intră de-a dreptu-n sânge, n-ai făcut nimic. Mi-ai vorbit de un carneţel. Dacă-l mai ai, pune-l pe foc. A-ţi face un inventar de cuvinte noi, pe listă, ca să alegi din ele după nevoie, e ca şi cum ai înşira pe aţă mânătărcile şi le-ai pune la uscat; le poţi folosi, dar numai după ce le-ai muiat şi le-ai umflat într-o zeamă care nu e a lor, adică pot fi iarăşi cărnoase, dar nu mai au acelaşi gust. Ăsta e unul din secretele meseriei. Cuvântul trebuie să-ţi vină singur sub condei, chiar dacă-ţi vine greu şi trebuie să-l aştepţi îndelung; dacă până la urmă nu-ţi vine, înseamnă că nu trebuie.

— Dar de căutat, căutaţi cuvinte şi acum.

— O să caut toată viaţa. Tu îmbătrâneşti, limba se primeneşte.

Caută cuvinte, mă gândeam după ce-i împrumutasem Molitfelnicul pe slovă veche. Dar, cel puţin de data aceea, nu căuta cuvinte. Mi-a mărturisit-o şoptit, când mi-a restituit cartea. Voise să mai citească o dată pravila tunderii în monahism. Nu mi-a dat nici o explicaţie.

Avea el nişte taine ale lui, sufleteşti, pe care le lăsa în conversaţie doar să mijească, sensibile ca nişte mimoze. Îmi vine sub creion o amintire de prin 1958. Încununat de glorie, titluri şi bani, Meşterul se mutase în locuinţa de lângă Piaţa Aviatorilor. Avusese însă o primă congestie cerebrală, vederea îi scăzuse la jumătate, ochelarii nu-l mai slujeau îndeajuns, se ajuta, la scris şi citit, cu o lupă de ceasornicar. Era la scurtă vreme după ce familia îl dusese cu maşina în Parcul Privighetorilor, la Băneasa, pentru două ceasuri de odihnă. După numai o jumătate de oră însă el s-a ridicat de pe iarbă şi a poruncit: „Duceţi-mă acasă!... Acum, vă rog, duceţi-mă acasă!”. L-au dus, Paraschiva l-a lăsat în odaia lui de lucru, unde voise să rămână, şi şi-a văzut de treburi. După altă vreme l-a auzit urlând ca un ieşit din minţi şi a alergat la el. Aruncase lupa pe podea, rupsese hârtiile, izbucnise în plâns: „De când mă căznesc să pun o pădure pe versuri, şi nici acum nu pot!”... Scena mi-a povestit-o Paraschiva. Eu l-am găsit tot într-o stare tulbure, dar o tulburare rece, stăpânită, înlăuntrul căreia se consumau gânduri de o tragică luciditate. Eram tot în odaia lui de lucru, doar amândoi.

Mai întâi, după ce s-au adus obişnuitele cafele, m-a poftit să-mi aprind o ţigară. Ştiam însă că medicii îi interziseseră să fumeze.

— Domnule Arghezi, de data aceasta în nici un caz...

— Dacă te rog?! s-a umilit el. Am ajuns să beau tutun pe furiş, ca un şcolar la closet.

Îi treceam ţigara, trăgea cu poftă câteva fumuri şi o punea pe scrumieră, învârtind-o tot către mine, pentru orice eventualitate... Bănuiam că joaca aceasta de-a fumatul n-o făcea numai cu mine. Nu cred ca în faţa altcuiva să fi oftat atât de acoperit, uitându-se împrejur la toate câte avea din belşug. Era trist, sfâşietor de trist.

— Da, dar să ştii, dragul meu, că nu se mai poate...

— Ce nu se mai poate, domnule Arghezi?...

— Nu se mai poate! Asta e! Sufletul omului îşi are, şi el, marginile lui. Ca să nu-i zic altfel. Apoi, uitându-se ţintă la mine, prin ochelari: Ştii cum a murit Esenin?... Ştii cum a murit Maiakovski?... Ştii cum a murit Fadeev?...

Mai mult nu mi-a spus, mai mult n-am putut scoate. Se ascundea în spatele gestului ştrengăresc de a-i înşela, cu ţigara, pe nevastă-sa şi pe doctori.

La plecare, am luat-o deoparte pe Paraschiva.

— Doamnă Arghezi, vă rog eu, vă rog din suflet să-l supravegheaţi îndeaproape.

— De ce, e ceva?... s-a speriat ea prin lentilele enorme.

— Nu, nimic deosebit, am căutat eu s-o liniştesc, dar cred că trebuie să staţi mereu cu ochii pe dânsul.

— Nu ştiu ce să mă fac cu omul ăsta, a început ea să se văicărească. A avut congestie la cap. Păi cum păcatele, Doamne iartă-mă, să nu-l ajungă şi una ca asta, că de când îl ştiu nu s-a culcat şi el odată ca oamenii, măcar la miezul nopţii, tot către ziuă şi iar către ziuă... Şi nici acum nu se astâmpără. Ştii ce mi-a făcut ieri-noapte? L-am culcat după ceas, am stins lumina şi am aşteptat, ca de obicei, să adoarmă. Ei bine, părinte, hoţul s-a prefăcut că doarme, sufla adânc şi rar – că ştie să se prefacă, n-ai dumneata grijă –, şi pe urmă m-am culcat şi eu şi dusă am fost, că aici e alergătură mai multă ca la Mărţişor, seara sunt frântă... La o vreme nu ştiu cum m-am trezit..., el nu mai era în pat. S-o fi dus la baie, m-am gândit. La baie, nimeni. Unde l-am găsit? În odaia din faţă, acolo unde lucrează el. Aprinsese lampa a mică şi şedea la masă, cu lupa aia de ceasornicar la ochi, că-mi vine s-o arunc la gunoi!... „Bine, domnule, aşa ne-a fost vorba? Dacă află doctorii?” L-am certat zdravăn, l-am târât îndărăt, în dormitor. „De ce nu m-ai lăsat, Paraschivo? Era numai o idee şi voiam s-o notez, că până mâine am s-o uit...” Şi uite-aşa-mi face! Pe aia cu Băneasa ţi-am spus-o.

— Doamnă Arghezi, vă rog încă o dată, insistent, să nu-l scăpaţi din ochi. Cred că de data aceasta e vorba de altceva decât de o pădure pe versuri...

N-am aflat niciodată de ce voise el să citească pravila tunderii în cinul monahal, aşa după cum n-am ştiut de ce îl preocupa, până la obsesie – şi cred că de-a lungul vieţii întregi, ca şi pe Gala Galaction, de altfel –, convertirea lui Saul pe drumul Damascului. Aducea doar vorba despre ea, nu angaja nici o discuţie, refuza delicat tentativa de a oferi eu una, se mira doar ca în faţa unei taine de nepătruns. Mi-a cerut odată să-i fac rost de o „viaţă” a apostolului Pavel şi nu am avut atunci o alta la îndemână decât pe cea scrisă de Farrar. Mi-a înapoiat-o, după un timp, fără s-o comenteze.

*

Dacă Arghezi ar mai fi în viaţă, i-aş povesti gândurile mele de acum despre ceea ce cred eu că e o piesă de arheologie spirituală – una din multele încă neştiute –, menită să stea mărturie pentru vechimea şi continuitatea noastră, ca neam românesc, pe moşia strămoşilor noştri. Gândurile mi s-au năzărit după ce săpăturile de la Sarmizegetusa au dat la iveală vasul de lut cu celebra inscripţie „Decebalus per Scorilo”. Arheologii au tradus-o „Decebal, fiul lui Scorilo” (socotind că per ar fi echivalentul lui puer), dar unii împătimiţi ai filologiei, ceva mai târziu, au tălmăcit-o „Decebal pentru Scorilo” (argumentând că per nu putea substitui substantivul filius, singurul potrivit în cazul de faţă, ci prepoziţia pro). Interpretând astfel inscripţia, aceştia din urmă au ţinut seama şi de faptul că vasul cu pricina nu era un obiect casnic oarecare, ci anume un vas de ritual, de cult, folosit într-o anume împrejurare cu caracter religios, când el a fost oferit – desigur, nu gol – de către rege întru amintirea tatălui său (despre care se ştie, din alte documente, că-l chema Scorilo). Afectiv, sunt pentru această din urmă tălmăcire, căci ea acoperă un moment din cultul morţilor – atât de puternic la daci şi cu tot atâta puternicie transmis urmaşilor lor –, când vasul de lut era oferit pentru pomenirea celui repausat. Ritualul avea, desigur, un caracter general; particular era doar faptul că regele îşi putea permite să pună pe vas şi o inscripţie.

De aici gândul m-a dus la acea stranie şi singulară Sâmbătă a Moşilor, perpetuată până astăzi în tradiţia poporului român, şi la puterile dinlăuntrul ei. Ea nu este o simplă „sâmbătă a morţilor”, de care sunt mai multe în curgerea calendarului. Precedând întotdeauna Duminica Rusaliilor, ea e o sâmbătă a moşilor, a strămoşilor, a tuturor înaintaşilor ştiuţi şi neştiuţi, până la izvoarele neamului, e o sărbătoare a rădăcinilor. Moşii aceştia sunt cei ce ne-au lăsat o moşie (cu înţeles de patrie, aşa cum cuvântul a fost folosit şi de Eminescu), sunt cei ce au făcut din noi moşneni sau moşteni, adică, după dicţionar, ţărani liberi, posesori în devălmăşie ai unei proprietăţi de pământ moştenite de la un strămoş comun, cei cărora le datorăm conştiinţa că tot ceea ce avem mai bun de la ei e o moştenire care trebuie păstrată, apărată şi transmisă celor ce, noi înşine, le vom deveni strămoşi. Mai mult, în limbajul obişnuit, un ins moşteneşte de la înaintaşi nu numai pământ sau o altă proprietate, ci şi caracterele particulare ale fiinţei sale sufleteşti şi corporale, semne sigure ale unei anume descendenţe, identificabile după o generaţie sau mai multe. Unii filologi pun cuvântul pe seama limbii albaneze, dar ştiut este că toate cuvintele de acest fel sunt suspecte de obârşie traco-geto-dacică. Specialiştii ar trebui să-i acorde o atenţie prioritară şi am fost fericit să văd că, mai nou, cuvântul se află pe lista fondului dacic al vocabularului românesc.

Ei bine, în Sâmbăta Moşilor – şi numai atunci –, pentru pomenirea morţilor se „împart” cireşe în vase de lut. Ritualul însă, practicat pe întinse arii locuite de români, nu e creştin. El nu este pomenit în cărţile de cult, nu e legat de nici un simbol specific. Cireşele, numai cireşele, da, pot fi o jertfă din pârga fructelor (precum, bunăoară, perele sau strugurii); dar de ce, neapărat, într-un vas de lut? Tradiţia e atât de puternică, încât Sâmbăta Moşilor a devenit, din timpuri străvechi, un târg al olarilor, din care s-au dezvoltat, îmbogăţindu-şi conţinutul şi culoarea, cunoscutele târguri ale moşilor (cel din Bucureşti a dat numele drumului care ducea la el, Calea Moşilor, numire ce trebuie păstrată cu scumpătate, aşa cum tot pe numele lui de demult şi de acum se cere păstrat Drumul Dorului, din satul Rod, de deasupra Săliştei, de-a lungul căruia se aşterneau privirile femeilor, sub streaşina mâinii, primăvara, să-i zărească pe păstori revenind cu turmele de la iernat). Cât e de vechi acest ritual? Care-i sunt izvoarele? De când s-a altoit el pe ritualul creştin? Ce mă împiedică să cred că el era practicat şi de regele dacilor, care-l moştenise de la strămoşii lui, întru pomenirea părintelui său?

Toate aceste gânduri i le-aş povesti lui Arghezi, odată cu amintirea că tocmai într-o asemenea Sâmbătă a Moşilor s-a întâmplat să vină el la mine, în biroul meu de bibliotecar, la o cafea şi un ceas de voroavă, printre tomuri vechi. Patriarhul Justinian, care-şi avea cabinetul de lucru cu ferestrele la drum şi în imediata vecinătate a bibliotecii, nu era străin nici de vizitele poetului la mine, nici de amănuntul că, de fiecare dată, acesta făcea un popas ritual pe coridorul de trecere, preţ de câteva clipe, în faţa portretului lui Iosif Gheorghian, semnat de Mirea, pe care-l privea ca pe o icoană, nemişcat, cu pălăria în mână.

— Vezi, îmi spunea oaspetele după aceea, pe pictorul Mirea cel din „Vârful cu dor” nu pot să-l sufăr, are ceva vulgar în imaginaţie, dar tabloul acesta mi se pare un cap de operă. Mă întâlnesc în el cu un Gheorghian viu şi mai mult decât viu, cu un chip care ţine de inefabil. Îmi e foarte drag.

De fapt, tabloul era o copie de pe originalul lui Mirea (păstrat, acesta din urmă, în stăreţia mânăstirii Agapia), făcută anume pentru galeria mitropoliţilor Ungrovlahiei. Poetul vibra interior de fiecare dată, poate cu aceeaşi emoţie cu care şi-l amintea, după o jumătate de veac, pe blândul Iosif primindu-l în chinovia de la Cernica, împrumutându-i numele de călugăr, hirotonindu-l ierodiacon la Mitropolie, încurajându-i ucenicia literară şi, mai târziu, încercând să-i îmblânzească apostazia cu unul din acele gesturi de care nu sunt în stare decât spiritele cu adevărat nobile. De-a lungul unei vieţi, Arghezi şi l-a revendicat pe mitropolitul Iosif drept părintele său duhovnicesc şi niciodată nu vorbea de el fără să-i tremure vocea.

La rândul său, Justinian era un om fără prea multă carte, dar înzestrat cu un extraordinar simţ practic şi, mai presus de toate, puternic ancorat în tradiţiile poporului, pe care le cultiva firesc, fără ostentaţie, asemenea ţăranilor de pe Cerna olteană, din mijlocul cărora se ridicase. Pe Arghezi îl preţuia mai mult din faimă decât din lecturi şi se bucura că-i calcă pragul reşedinţei, chiar dacă rareori se abătea şi pe la el. Întâlnirile dintre cei doi erau rare şi deferente şi în nici un caz nu pot da crezare unei anecdote după care Arghezi ar fi rostit în faţa patriarhului o vorbă de o groaznică obscenitate, pe care nici cei mai licenţioşi dintre scriitorii noştri nu şi-au permis să o încredinţeze tiparului. Arghezi era, într-adevăr, slobod la gură, dar nu pentru a ofensa urechea interlocutorului; el vorbea asemenea ţăranului care rosteşte cu naturaleţe şi candoare cuvinte şi expresii altfel impudice. În raporturile sale directe cu semenii, poetul vădea bun-simţ şi, uneori, o politeţe exagerată. (Sunt sigur că Nicolae Iorga şi chiar Nichifor Crainic, care i-au înfierat libertăţile de limbaj, nu cunoscuseră opera lui Clement Alexandrinul, scriitor şi polemist bisericesc din secolul al doilea, elev al lui Panten şi dascăl al lui Origen. Citit astăzi, el ne apare ca un Arghezi al timpului său, mai ales în pamflete, prin libertatea de a le spune unor lucruri pe nume. Ca şi poetul nostru, va fi avut şi el destule reproşuri, de vreme ce se simţea obligat să-şi argumenteze licenţele de expresie, inclusiv pe cele privitoare la anumite mădulare ale corpului omenesc: „Dacă lui Dumnezeu nu i-a fost ruşine să le facă, nu văd de ce mi-ar fi mie ruşine să le numesc”.) Necredinţei mele în anecdota pomenită îi vine în sprijin şi o carte poştală ilustrată, răsărită acum din corespondenţa mea mai veche, pe care Arghezi mi-a trimis-o din Geneva la 21 august 1957: „Prin bunăvoinţa frăţiei-tale, i-aş cere I.P.S.S. Patriarh o binecuvântare peste Europa, cu faţa către Alpi, în odăjdii. Îmbrăţişeri. Tudor Arghezi”.

Nu ştiu dacă vizita de care vorbesc s-a petrecut înainte sau după această scrisoare. Ni s-au adus dulceţuri şi cafele şi am rămas amândoi de taină până către ora 11. La un moment dat a reintrat maica Achilina, vechea şi credincioasa cămărăşiţă a palatului patriarhal.

— Preafericitul vă pofteşte pe amândoi în oficiul sufrageriei.

— Cum, adică, pe amândoi? m-am nedumerit eu.

— Adică şi pe domnul Arghezi.

— Ştie că e aici?

— L-a văzut pe fereastră când a venit, iar eu i-am spus că încă n-a plecat.

Abia atunci mi-am adus aminte în ce zi eram şi că patriarhul obişnuia să-şi pomenească morţii nu numai după ritualul strict bisericesc, ci şi după acela pe care-l moştenise din bătrâni şi de la care nu-şi permitea abatere. Lângă sufragerie se adunaseră părinţii catedralei, care tocmai isprăviseră parastasul, oamenii de serviciu, secretarul, dactilografa, bucătarul, şoferii şi cei ce se mai aflau în imediata apropiere a stăpânului casei. Pe o masă lungă erau înşirate, pe mai multe rânduri, farfurioare cu colivă şi tot atâtea ulcele de lut smălţuit, înflorate, pline cu cireşe şi cu câte o lumânare. Ne-am aşezat şi noi lângă ceilalţi. Justinian s-a arătat curând, în ţinută de lucru, gata să împlinească încă o treabă din ziua aceea, pe lângă multe altele, şi a început să „împartă”, înmânându-i fiecăruia ofranda şi rostind numele celui pentru care o destina: Miron patriarhul... Nicodim patriarhul... Valerie arhiereul... Vartolomeu episcopul... Lucreţia presbitera... Când a ajuns în dreptul lui Arghezi, glasul său aspru a căpătat o oarecare dulceaţă:

— Iosif mitropolitul...

Justinian mi se dovedea, şi de data aceasta, posesor nu numai al unei memorii fabuloase, ci şi al unor intuiţii extraordinare. Cum de se va fi gândit el la un asemenea moment? După Gheorghian, în şirul primaţilor Ungrovlahiei nu a mai fost nici unul cu numele de Iosif. N-a fost timp de explicaţii. După ce a isprăvit ritualul, până la ultimul om, patriarhul s-a înclinat uşor:

— Dumnezeu să primească!

Şi, parcă anume spre a nu profana vădita emoţie a poetului, care rămăsese uluit, pierdut, strivit, s-a înclinat a doua oară:

— Pe mine o să mă iertaţi, am lăsat nişte oameni aşteptând.

Ne-am întors în biroul meu, tăcuţi. Arghezi şi-a aprins o ţigară şi a început să fumeze adânc, fără să scoată o vorbă. Zadarnic am încercat eu să înnod firul conversaţiei, el continua să privească în sine. Doar într-un târziu a exclamat:

— E-heei, la voi, aici, e altă lume!

I-am cerut maicii Achilina să ne mai facă nişte cafele, iar ea ne-a adus şi linguriţele pentru colivă.

— Nu, măicuţă dragă, pe a mea te rog să mi-o faci pacheţel, s-o iau acasă şi s-o mănânc cu Paraschiva.

Maica Achilina a făcut pacheţelul, adăugând încă o porţie, iar poetul, între timp, a telefonat undeva să i se trimită o maşină.

— Domnule Arghezi, am adus o hârtie să vă împachetez şi ulcica.

— Nu, măicuţă dragă, pe aceasta să nu mi-o înveleşti, am s-o duc aşa, că e pomană românească.

Aşa a coborât pe scara palatului patriarhal, sub ochii miraţi ai şoferului şi ai celor ce se mai aflau prin preajmă. Şi nici azi nu mă pot împiedica să cred că vasul de lut, plin cu cireşe, pe care Arghezi îl purta în braţe era acelaşi pe care regele dacilor îl dăruise pentru pomenirea părintelui său, într-o asemenea zi a Moşilor.

9

Lui Arghezi îi datorez, cu veşnică recunoştinţă, debutul meu editorial.

Am început să scriu Mioriţa în vara lui 1950, după ce poetul îmi spulberase îndoielile şi mă încredinţase că sunt pe un drum propriu, bătut, timp de douăzeci de ani de ucenicie, cu propriile mele tălpi.

— Literatura? O mie de inşi se aruncă în mare şi numai câţiva ajung pe ţărmul celălalt. Te văd printre cei de dincolo, deşi valurile îţi stau împotrivă. Înoată şi ţine-ţi condeiul între dinţi precum câinele băţul. Eu aşa am făcut.

Am lucrat la piesă vreme de trei ani şi nu-mi aduc aminte ca în acest timp să-i fi citit ceva lui Arghezi, deşi continuam să-l văd. Mai degrabă aş crede că i-am recitat din ea un oarecare număr de versuri, plimbându-ne prin livadă. Munceam cu dârzenie, învăluit într-un orgoliu secret. În primul an n-am făcut altceva decât să exersez polimetria versurilor în planul psihologiilor. Fragmente, pe măsură ce le scriam, îi citeam lui Ion Luca, în casa căruia, la Vatra Dornei, am lucrat două veri şi de la care am avut multe de învăţat în ce priveşte meşteşugul dramatic. Tot acolo i-am citit lui Victor Papilian şi, ceva mai târziu, lui George Vraca. Piesa o socoteam isprăvită în iulie 1953, dar lui Arghezi încă nu îndrăzneam să i-o arăt. Examenul mi se părea prea greu şi mi-ar fi trebuit câteva certificări, care, de altfel, nu au întârziat. Bătusem lucrarea la maşină şi aşa a găsit-o la mine, într-o zi, Şerban Cioculescu, care a luat-o s-o citească şi i-a arătat-o apoi lui Vladimir Streinu. Astfel întărit, mă pregăteam să mă duc la Mărţişor, când o lectură făcută lui Al. Mironescu şi V. Voiculescu a avut darul să-mi deschidă ochii asupra unor lipsuri. Am refăcut ceea ce am crezut de trebuinţă şi, dactilografiată în noua ei versiune, Mioriţa avea să aştepte, totuşi, doisprezece ani până să se vadă carte şi treisprezece până să devină spectacol. În ordinea nefirescului, lucrul mi se părea firesc. La o vreme când Barbu, Blaga, Voiculescu, Bacovia nu aveau acces la tipar, eu, un biet anonim– şi, pe deasupra, handicapat de impardonabile cusururi extraliterare –, nici nu mă puteam gândi la aşa ceva. Arghezi, el însuşi, răbda în tăcere, îşi vedea de casă şi de copii, se înfrunta cu lipsurile zilnice şi nu cârtea.

— Ce mai scrieţi, domnule Arghezi?

— Dragul meu, pentru mine, toată viaţa, a scrie a însemnat a publica. Acum... Şi ridica din umeri.

— Domnule Arghezi, dar cum rămâne cu pagina aceea, zilnică, obligatorie?

— Aceea e cu totul altceva, s-a lăsat el prins de bunăvoie.

M-a poftit în chilia lui şi mi-a citit fragmente din Cântare omului; ceva mai târziu, din 1907 (dacă nu cumva le pomenesc de-a-ndoaselea).

Presa îl ignora, o generaţie de tineret se ridica fără a-l cunoaşte. În societate ieşea foarte rar, şi atunci era tratat ca un oarecare. Odată m-a invitat să-l însoţesc într-o sală de teatru, unde ginerele său din acea vreme, actorul Mircea Anghelescu, participa la un concurs de promovare în arta dramatică cu un text din Shakespeare în traducerea socrului său. Nu prea multă lume pe scaune; familiile actorilor şi, probabil, colegi. În faţă, juriul. Orice concurs produce emoţii, şi nu numai pe scenă. Mircea Anghelescu ratase un final din pricină că, împiedicată, cortina nu-i căzuse corect exact pe ultima silabă, şi era nervos. Scena trebuia reluată. Văzând că în sală se fumează, Arghezi şi-a aprins o ţigară. După numai două-trei fumuri, un oarecare responsabil s-a ridicat cu autoritate şi a întrerupt scena:

— Vă rog, stingeţi ţigările! Nu au voie să fumeze decât tovarăşii din comisie.

Arghezi era singurul din spate care fuma.

— Scuzaţi-mă, a zis el, omorându-şi ţigara, nu ştiu de ce aveam impresia idioată că fac parte din comisie.

Incidentul nu a fost luat în seamă, concursul a continuat fără să se noteze că beneficia de un text Shakespeare-Arghezi şi că tălmăcitorul era de faţă. Acesta, la rândul său, nu s-a arătat indispus de anonimat, ci mai degrabă de faptul că eu îi apărusem, pentru prima oară, într-un costum civil.

— Nu-mi placi aşa. Noroc că ai barbă deasă şi nu ţi se vede prin ea nodul de la cravată...

Viaţa literară trecea pe lângă el cu suverană suficienţă de sine. Unele articole denunţau, asmuţitor, o aşa-numită „literatură de sertar”, a celor ce erau bănuiţi că scriu fără să publice.

— E o mare nerozie, exclama Arghezi, sertarul trebuie să facă parte din recuzita obligatorie a adevăratului scriitor. Numai în gazetărie, foaia de pe masa de scris pleacă direct la tipar. Literatura pretinde un stagiu intim de aşteptare, de luni de zile şi uneori de ani. Sertarul e un fel de purgatoriu, de unde pagina pleacă în veşnicie sau în neant.

Încurajat de asemenea poveţe, m-am hotărât să ţin şi eu piesa la adăpost de ochii maestrului şi să i-o arăt doar când o nouă lectură, atentă şi severă, îmi va şopti că merită.

— Îmi spuneai că scrii o Mioriţă.

— Mai am încă mult de lucru. Las’ că v-o arăt eu.

Începând cu 1954 sau 1955, Arghezi reintra în literatură cu traduceri din Krîlov, cu versuri pentru copii şi cu Pagini din trecut. În primăvara lui 1955 triumfa cu 1907 (fostă „literatură de sertar”) şi era decorat cu Ordinul Muncii. De ziua sa de naştere, m-am întâlnit la Mărţişor, ca de obicei, cu soţii Gherghinescu-Vania, cam pe la ora unsprezece. Arghezi nu era acasă, doamna Paraschiva ne-a rugat să-l aşteptăm. S-a întors într-o maşină, urmat de alte maşini şi de o droaie de editori, redactori şi reporteri, care i-au umplut biroul cu volume noi, frumos legate în piele. După urările de rigoare şi, la o vreme, noi, cei trei, simţindu-ne cam de prisos, ne-am pomenit într-o odaie de alături şi am rugat-o pe Paraschiva să-l cheme puţin pe soţul ei, fiindcă am vrea să ne luăm rămas-bun.

— Cum se poate? ne-a întâmpinat el. Dumneavoastră rămâneţi cu noi la masă. Apoi, ţintindu-ne prin ochelari: Dumneavoastră aţi venit la mine, în ziua asta, şi atunci când domnii de alături nu veneau.

Am prânzit împreună şi am rămas până către ora cinci, când se anunţase vizita lui Beniuc. În timpul mesei, Domniţa Gherghinescu s-a arătat consternată că amfitrionul primise în dar o maşină. De fapt, nu era o maşină adevărată, ci o „Ifa”, mică şi cochetă, pe care Mitzura s-a şi grăbit s-o boteze „Ifiţa”.

— Şi chiar aţi acceptat, maestre?

— De ce nu? a zâmbit el lejer. Crezi dumneata că eu nu merit o maşinuţă în schimbul unei tipografii?

În acelaşi an, poetul devenea membru al Academiei. Prin oraş circula anecdota că Arghezi aştepta în faţa casei când un oarecare director a venit să-l conducă la Academie.

— Vă cer iertare, maestre, a zis acesta sărind din maşină cu ochii pe ceas, am întârziat cu zece minute.

— Asta n-ar fi nimic, dragă domnule, a răspuns poetul, mie mi se pare că ai întârziat cu zece ani.

I-am povestit-o la proxima mea vizită, aşa cum o auzisem, iar el mi-a confirmat-o râzând.

În acelaşi an l-am întâlnit, la Mărţişor, pe profesorul Alexandru Balaci, căruia Arghezi m-a recomandat drept scriitor şi pe care l-a făcut să-mi spună că aşteaptă de la mine un manuscris. Am explicat că nu am decât simple încercări, că încă nu sunt pregătit pentru tipar şi că maestrul exagerează. După plecarea oaspetelui, m-am înfuriat de-a binelea şi i-am reproşat lui Arghezi că vrea să mă nenorocească.

— Dumneavoastră aţi debutat la patruzeci şi şapte de ani; eu nu am decât treizeci şi patru, încă mai pot să aştept.

— Eu am ieşit de unul singur şi mi-a fost greu. Dumitale ţi-am făgăduit că-ţi voi prefaţa întâia carte şi am de gând să mă ţin de cuvânt. I-am spus-o şi lui Balaci. Fă-ţi un volum şi du-te la editură, dar te sfătuiesc să stai de vorbă numai cu el.

— În orice caz, nu am de gând să încep cu poezii.

— Începe cu ce vrei, dar fă-o.

Ce ciudate sunt resorturile memoriei! Ziua în care Arghezi îmi spusese că-mi va prefaţa întâia carte ar fi trebuit să însemne o culme a emoţiilor mele de scriitor, o dată pe care s-o înscriu cu chinovar în calendarul devenirilor mele spirituale. M-am căznit deseori, şi nici acum nu-mi pot aminti când, unde şi în ce context a făcut-o. Poate că, la vremea ei, am luat-o drept o glumă gratuită, vecină cu ironia. Sau poate că nu gândeam că o să ajung vreodată la tipar. Scriam ca să scriu, căci altfel nu se putea. Acum, când făgăduinţa devenea certitudine, eu mă făceam arici şi-i opuneam perspectivei o rezistenţă cu ţepi. Nu cred că e vorba neapărat de modestie, nici neapărat de ambiţia unei lansări glorioase. Rezistenţa mea a durat vreo doi ani, atât cât au durat şi insistenţele maestrului. Până la urmă, am depus manuscrisul Mioriţei la editură şi de abia atunci i-am dat şi lui un exemplar, să-l citească şi să scrie prefaţa. Câteva luni de zile nu mi-a vorbit nimic despre el, nici că l-a citit, nici că nu l-a citit. Părerea nu i-am aflat-o decât la 7 ianuarie 1958, de ziua numelui său. Poetul, din motive de sănătate, se mutase într-o casă de lângă Piaţa Aviatorilor şi acolo l-am găsit pe profesorul Al. Rosetti, căruia, prezentându-mă, i-a vorbit, în faţa mea, cam în termenii pe care aveam să-i citesc, ceva mai târziu, în „Predoslovie”. De abia atunci am început să fiu fericit şi să cred că voi fi autorul unei cărţi. La 3 iunie primeam o copie a prefeţei, dactilografiată, cu corecturi de mână şi semnată autograf. Nu însă din vina editurii a trebuit să mai treacă încă şapte ani pentru ca manuscrisul meu să reintre în circuitul lecturilor de rutină şi referatelor de rigoare. Conducerea se schimbase, director era Ion Bănuţă; Mihai Gafiţa funcţiona ca redactor-şef. Nu mă puteam plânge, bunăvoinţă era destulă, dar lucrurile mergeau destul de greu. La 21 mai 1965, poetului i se sărbătorea vârsta de 85 de ani. Casa lui, atunci în strada Arhitect Cerchez, era plină de notabilităţi literare. La cupa de şampanie, amfitrionului i s-a năzărit să se intereseze public de soarta cărţii mele şi i s-a făgăduit că aceasta va pleca în curând la tipar.

— Nu de alta, a adăugat el, dar sunt nerăbdător să-mi văd şi eu prefaţa publicată.

Pe scaunul din stânga mea era Veronica Porumbacu.

— În cinstea Mioriţei! mi-a şoptit ea ciocnind cupa.

Atunci am ştiut că nu va mai fi nici o piedică. Manuscrisul şedea de multă vreme la Mihai Petroveanu, pentru ultimul referat...

În vara aceluiaşi an, Arghezi, suferind de ochi, a plecat la Geneva pentru tratament. Întors la Bucureşti, mi-a dăruit dactilograma originală a „Predosloviei”, cu o dedicaţie autografă pe prima pagină, datată octombrie 1965. Cartea era trimisă la tipar, dar în aceeaşi lună eu plecam, pe multă vreme, în America, unde aveam să editez, de-a lungul anilor, nu mai puţin de unsprezece almanahuri. Arghezi mi-a dat o colaborare pentru primul dintre ele, dar nu a mai apucat să-mi dea şi pentru cel de al doilea. La despărţire m-a întrebat dacă lăsasem la editură şi o poză. Aşa ceva nu-mi trecuse prin minte. Eu, poză? Cred că am şi roşit.

— Când ajungi la New York, să-ţi faci o poză şi s-o trimiţi la editură. Sau mi-o trimiţi mie şi le-o dau eu. Să-i spui fotografului să-şi pună firma pe ea, în faţă, să se vadă. Vor fi destui care să se bucure... Dacă nu trimiţi poza, să ştii că-mi retrag prefaţa.

Poza am făcut-o pe Broadway, într-un studio care se chema „Blue Bird”.

Cartea a apărut în anul următor şi am primit primul exemplar cu poşta aeriană. Splendid tipărită, am luat-o cu mine la o plimbare, seara, prin uriaşul furnicar al metropolei, unde mă aflam cu unele treburi. La întoarcere, mi-am găsit colegul cu care împărţeam o cameră de hotel aşteptându-mă.

— Ce e prin oraş?

Eram vesel, foarte vesel.

— Nenorociţii ăştia de americani sunt încă insensibili la cultura europeană. De un ceas mă plimb pe Broadway cu o capodoperă sub braţ şi nu mă ia nimeni în seamă. Nici măcar televiziunea...

— Capodoperă? a râs el. Ai şi început să ai fumuri.

— Ce fumuri, frate dragă? Capodopera e aici, pe primele şase pagini.

Peste un an reveneam, temporar, în ţară şi găseam două morminte, cu ţărâna încă proaspătă, în grădina Mărţişorului.

— Vă mulţumesc, domnule Arghezi! Şi mă rog de iertare dacă aceste amintiri vor fi tulburat ceva din îndelunga, sfânta noastră sufletească intimitate. Le-am spicuit de ici şi de colo, la statura ceasului de-acum. Pentru celelalte e încă prea devreme. Sau, poate, prea târziu.

10

Scriu acest capitol la douăzeci şi unu de ani după apariţia primei ediţii a Rotondei. El relatează un moment în care Arghezi s-a intersectat nu numai cu formaţia mea literară, ci şi cu ceea ce s-ar chema destinul meu biografic. Acest moment în nici un caz nu putea vedea lumina tiparului – şi nici chiar cutezanţa manuscrisului – în ambianţa dictaturii şi sub regimul aspru al cenzurii comuniste.

*

Era în 1949. Ca un obişnuit al casei, am poposit la poarta lui Arghezi fără să mă fi anunţat prin telefon, am bătut în tochiţă, iar el mi-a deschis, de data aceasta fără să mă poftească în casă. Era speriat, desfigurat, cu ochii mari prin ochelarii enormi.

— Dragul meu, în casa mea s-a întâmplat azi-noapte o mare nenorocire... L-au ridicat pe Baruţu. Nevastă-mea e distrusă, plânge ca după mort, iar eu...

Fireşte, am rămas încremenit. Ştiam bine ce înseamnă verbul „a ridica”.

— Dar, vezi, a continuat el, odată cu arestarea n-au făcut şi obişnuita percheziţie. L-au luat şi s-au dus. Iar eu stau sub tensiunea aşteptării. Ei pot veni în orice clipă.

— Şi? Credeţi că Baruţu are ceva care să... ?

— Nu el. Eu.

— Dumneavoastră?...

— Dragul meu, printre prietenii casei mele se numără şi un medic care mi-a îngrijit copiii când erau mici. El făcuse cândva un anume fel de politică, se aştepta să fie arestat şi mi-a încredinţat spre păstrare un obiect care, desigur, e foarte preţios pentru el – şi, poate, cine ştie? pentru ţară. Într-adevăr, el a fost arestat, iar obiectul se află în casa mea. E vorba de un geamantanaş...

Am avut o reacţie nătângă:

— Păi, dacă e aşa, de ce nu-l puneţi pe foc?

Arghezi s-a uitat ţintă în ochii mei:

— Dragul meu, omul mi l-a lăsat să i-l păstrez, nu să i-l distrug!

În clipa aceea m-am simţit umilit de moarte. Desigur, eram familiar cu bârfelile târgului asupra unui Arghezi poltron, lacom de bani, lipsit de caracter, gata să se vândă etc. etc. Le înregistram cu beneficiu de inventar şi, chiar dacă ar fi fost să le cred pe jumătate, ele nu mi-ar fi ştirbit admiraţia pentru poet. Acum însă aveam în faţă un alt Arghezi decât cel din gura lumii, un Arghezi care risca de dragul cuvântului dat. Nu aveam de ales.

— Domnule Arghezi, aduceţi-mi repede obiectul. Acum!

Era rândul lui să se descumpănească:

— Faci dumneata asta pentru mine?...

— Repede, că n-avem timp de pierdut!

Mi-a adus obiectul, m-a sărutat pe amândoi obrajii, iar eu m-am grăbit pe aleea străjuită de cireşi, cu ochii-n patru. Eram îmbrăcat călugăreşte, cu rasa pe mine, deci uşor de reperat. În fiece secundă puteam fi somat, oprit, dus... Aveam experienţă destulă, dar de data aceasta nu era vorba doar de mine.

„Obiectul” era o valijoară cochetă, îmbrăcată în husă maronie, neobişnuită în societatea noastră şi foarte puţin potrivită cu o uniformă monahală. Problema era dacă proprietarul obişnuia s-o folosească des şi dacă un copoi securist, văzând-o, putea face imediat o asociere între două imagini. Trebuia să merg normal, fără grabă şi fără să par că iscodesc vecinătăţile. Mahalaua era destul de liniştită la ora aceea, rar câte un trecător, câmpul vizual mi s-a părut o sahară, uliţa, nesfârşită, aşteptarea tramvaiului, o veşnicie.

Am ajuns la casa de la Patriarhie. Eu locuiam la etaj, iar la parter, în drumul meu, locuia exarhul Gherasim Bica, fostul meu stareţ de la Polovragi. I-am bătut în uşă şi l-am găsit împreună cu Veniamin, urmaşul său la stăreţie. Câţiva ani ne nevoiserăm împreună în aceeaşi mânăstire. S-au mirat văzându-mă cu o valiză în mână.

— Vii de undeva, sau pleci?

M-am aşezat pe un scaun şi le-am povestit toată întâmplarea.

— Acum, de luat am luat-o, dar ce fac eu cu ea, că nici la mine nu e cuşer. Am venit să ne sfătuim.

Veniamin a intervenit cu promptitudine.

— Uite ce: eu am venit la Bucureşti cu câteva treburi ale mânăstirii şi, cum se obişnuieşte, cu geamantanul plin, care acum e gol. Sunt în drum către gară, am trecut doar să-l salut pe fostul nostru stareţ. Deschidem valijoara şi-i vărsăm conţinutul în geamantanul meu. De-acum fii fără grijă, îl poţi asigura şi pe Arghezi, totul rămâne pe seama şi răspunderea mea.

Zis şi făcut. Valijoara nu era încuiată. În câteva minute i-am transferat conţinutul. Erau mai mult hârtii, scrisori şi fotografii de familie, acte de studii, o diplomă de doctor în medicină pe numele Veselovschi, Cranii de lemn şi alte câteva cărţi cu profil asemănător (care vădeau ce „anume fel de politică” făcuse proprietarul), şi un obiect mai aparte, o statuetă de abanos care înfăţişa, probabil, o zeitate africană, ceva suvenir din vreo călătorie a doctorului. Veniamin şi-a închis geamantanul şi a plecat cu el la gară.

Nu peste multă vreme l-am liniştit pe Arghezi, informându-l că totul e în siguranţă, într-o cutie de metal îmbrăcată în smoală şi ascunsă în curtea mânăstirii la doi metri sub pământ.

Între timp, tatăl izbutise să-şi scoată fiul din arest şi, ştiind că eu, în calitate de inspector patriarhal pentru învăţământ, urma să merg prin mânăstirile din ţinutul Buzăului şi Vrancei, m-a rugat să-l iau pe băiat cu mine, ca să-şi alunge spaimele. Ceea ce, bineînţeles, am şi făcut, dar fără să-i spun lui Baruţu povestea legată de el.

*

Du-te vreme, vino vreme! Au trecut nouă ani, amintirea valijoarei rămăsese îngropată împreună cu ea.

În primăvara lui 1958 s-a zvonit că în toată ţara se fac noi arestări masive. În acest context, mitropolitul Firmilian al Olteniei, fostul meu dascăl la seminar – şi naş de călugărie –, venit cu treburi la Bucureşti, m-a informat că mânăstirea Polovragi e zguduită de evenimente tragice. În ea se află ofiţeri şi lucrători de Securitate care îi anchetează cu mare asprime pe Veniamin şi pe Tit (noul stareţ) în legătură cu un colonel de jandarmi, pare-se că Popovici, care avea o istorie demnă de acele vremuri.

În timpul războiului din Răsărit, acest colonel fusese, pentru o scurtă perioadă, comandantul militar al Odessei. La spargerea frontului, în timp ce trupele sovietice înaintau spre România, el, ca mulţi alţii, a luat calea întoarsă a pribegiei, devenind fugar, umblând din loc în loc, mai mult noaptea, zdrenţuit şi flămând. A bătut şi la poarta schitului Ostrov, unde a fost adăpostit, pentru câteva nopţi, de stareţul Dosoftei. A trecut apoi la Govora, găzduit fiind de stareţul Gherasim (Bica). În cele din urmă a ajuns la Polovragi, unde Tit şi Veniamin l-au acoperit ceva mai multă vreme. Apoi, prevenit că şi mânăstirea se află sub supraveghere, s-a mutat în sat, din gazdă în gazdă, până ce s-a oprit în gospodăria unui ţăran singur, fără familie, care i-a făcut un adăpost confortabil într-o imensă şură de paie din curte, unde l-a hrănit vreme de vreo unsprezece ani. La un moment dat a intervenit o ceartă între ţăran şi ibovnica lui, aceasta l-a denunţat, iar Securitatea a avut o recoltă neaşteptat de bogată. Ca să nu se plictisească, fugarul ţinea un jurnal în care notase nu numai numele duşmanilor, dar şi pe cele ale binefăcătorilor. Jumătate din sat s-a trezit sub arest, iar mânăstirea, sub asediu. Se bănuia că fugarul avea asupra lui cel puţin o armă de foc, el tăgăduia, iar călugării era bătuţi şi schingiuiţi ca s-o denunţe.

Către mijlocul lui iunie a venit mitropolitul din nou la Bucureşti. Ne-am văzut în camera lui de la Patriarhie.

— Ce mai e pe la Polovragi?

— Oficial, nu ştiu nimic. Dar tu ştii că telegraful călugăresc e mai rapid şi mai sigur decât al lui Morse. Călugăriţele de la Tismana mi-au transmis informaţia că la Polovragi nu s-au găsit arme de nici un fel, deşi securiştii au scotocit peste tot, chiar prin săpături de adâncime. În schimb, sub temelia casei construite de Veniamin pe locul cuptoarelor brâncoveneşti au dat peste un pachet cu hârtii interzise şi peste un fel de zeitate africană într-o statuetă de lemn...

Cred că m-am schimbat la faţă. Mitropolitul a observat.

— Ai ceva pe-acolo?

— Da’ de unde! am îngăimat.

Din clipa aceea am ştiut că, pe o cale sau alta, Securitatea va ajunge şi la mine şi am început să mă pregătesc.

A doua zi a venit la mine, în biblioteca Patriarhiei, o doamnă. Cerându-şi scuze, cumnata lui Gherasim şi-a scos pantoful şi a tras afară un bileţel care mă anunţa că securiştii, în timp ce-l arestau pe Bica, la Curtea de Argeş, dăduseră peste câteva scrisori ale mele şi au exclamat: „Acum-acum punem noi mâna şi pe banditul ăsta”...

Între timp, Arghezi avusese o congestie cerebrală şi era ţinut sub strictă supraveghere medicală, acasă, la adăpost de stări emotive puternice. Se ştie că o a doua este, de obicei, fatală. L-am chemat pe Baruţu şi i-am spus ce şi cum, inclusiv că urmează să fiu arestat.

— Eu nu cred că Securitatea va îndrăzni să-l deranjeze pe taică-tău, nici măcar cu o întrebare. Numele lui este acum prea puternic în opinia publică şi prea important pentru conducerea de stat. Totuşi, e bine s-o informezi pe maică-ta, să fie atentă şi să prevină la timp orice neplăcere care ar putea să-l ia prin surprindere.

Într-adevăr, în noaptea de 13/14 iunie au venit şi m-au ridicat.

La primul interogatoriu, prima întrebare a fost despre materialele subversive primite de la Arghezi şi transmise călugărului Veniamin. Aşa cum fac mai toţi în astfel de situaţii, l-am luat în braţe pe „nu ştiu” şi am ţinut-o aşa până ce locotenentul mi-a pus în faţă mărturiile contrare. Am semnat o declaraţie, şi asta a fost tot. În cele unsprezece luni, cât a durat ancheta, nimeni nu m-a mai întrebat ceva despre asta.

Procesul meu, înscenat de Securitate pe alte teme, s-a judecat la Ploieşti. În ajun am fost scos din celulă şi dus la etaj, în cabinetul comandantului Securităţii, colonelul Mauriciu Ştrul. Printre făgăduinţe şi ameninţări (la Ploieşti se bătea cumplit, dar eu trecusem prin asta la Bucureşti), a încercat să mă convingă că e bine să-mi menţin toate declaraţiile din anchetă. Am rămas constant pe poziţia că, fiind ultima mea şansă, în instanţă îmi voi menţine declaraţiile care corespund adevărului, dar o voi retracta pe cea principală, care mi-a fost smulsă prin forţă.

— Cum, adică, ai fi dispus să spui că ai fost torturat?

— Dacă va fi nevoie, da.

— Şi dacă te vom duce pe unde ai mai trecut?

— Asta e! Nu am încotro.

Comandantul s-a plimbat puţin cu mâinile la spate, după care mi s-a oprit în faţă:

— În acest caz îţi cerem (am reţinut pluralul) ca în apărarea dumitale să nu invoci numele lui Arghezi.

— Pe asta v-o promit, am răspuns prompt.

Procesul meu a durat trei zile, la Tribunalul Militar, într-o sală ticsită de muncitori şi securişti. La interogatoriu am recunoscut că îi înmânasem lui Veniamin Nicolae un pachet cu materiale interzise (care, se pretindea, se află pe masa judecătorilor). Când a venit rândul procurorului să pună întrebări, acesta, probabil neprevenit (se zicea „neprelucrat”), a observat că inculpatul, deşi a recunoscut că i-a predat lui Veniamin materialele subversive, a omis să precizeze de la cine anume le primise. În aceeaşi secundă, din fundul sălii a străbătut un şuier:

— Pssst!

Preşedintele a intervenit prompt:

— Declaraţia se află la dosar, curtea e luminată.

*

În penitenciarul Aiud, unde executam o condamnare de 25 de ani, l-am cunoscut pe doctorul Veselovschi.

— Nu-ţi face probleme de conştiinţă, dragă doctore, nu ai ce să-ţi reproşezi: arestarea mea era plănuită de multă vreme, m-ar fi luat oricum. Chestia cu valiza dumitale a fost doar pretextul binevenit, pentru ca ei să mă ridice, chipurile, printr-o procedură legală. Eram apropiatul patriarhului, cel care mă scosese cândva din mâinile lor doar convingându-l pe Groza că fusesem arestat ilegal şi inoportun.

Nu i-o spuneam să-l consolez, ci cu încredinţarea adevărului adevărat.

Arghezi a murit fără să-l cunoască.

1 Consemnate, selectiv, în Manuscriptum, nr. 1/1978, şi în volumul Alte 13 rotonde 13, Muzeul Literaturii Române, Bucureşti, 1981.