David Lodge, Changing Places

Copyright © David Lodge, 1975

All rights reserved

© 2001, 2003, 2015 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5530-4

ISBN PDF: 978-973-46-5531-1

ISBN print: 978-973-46-5507-6

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

DAVID LODGE (n. 1935) a urmat cursurile Colegiului Universitar din Londra, iar după absolvire a obţinut un master şi un doctorat în teoria literaturii. Între 1950 şi 1987 a predat la Universitatea din Birmingham, apoi s-a dedicat în întregime carierei literare. Reputat romancier, dramaturg şi scenarist, David Lodge se numără astăzi printre clasicii în viaţă ai literaturii britanice. La acest statut a contribuit în mare măsură succesul trilogiei campusului universitar, alcătuită din romanele Schimb de dame (1975, distins cu Hawthornden Prize; Polirom, 2001, 2003), Ce mică-i lumea! (1984; Polirom, 2002, 2003, 2011) şi Meserie! (1988; Polirom, 2002, 2003, 2012), ultimele două fiind nominalizate la Booker Prize. La Editura Polirom au mai apărut romanele Răcane, nu ţi-e bine! (1962; Polirom, 2004, 2013), Muzeul Britanic s-a dărâmat! (1965; Polirom, 2003, 2013), Afară din adăpost (1970; Polirom, 2005, 2011), Cât să-ntindem coarda? (1980; Polirom, 2004, 2011), Veşti din Paradis (1991; Polirom, 2003, 2013), Terapia (1995; Polirom, 2002, 2003, 2012), Crudul adevăr (1999; Polirom, 2006), Gânduri ascunse (2001; Polirom, 2003, 2004, 2013), Autorul, la rampă! (2004; Polirom, 2006, 2011), Mort de surd (2008; Polirom, 2009) şi Bărbatul făcut din bucăţi (2011; Polirom, 2011).

Pentru Lenny şi Priscilla, Stanley şi Adrienne şi mulţi alţi prieteni de pe Coasta de Vest

Deşi o parte din locurile şi evenimentele publice descrise în acest roman au o oarecare asemănare cu locuri şi evenimente reale, personajele, luate fie ca indivizi, fie ca angajaţi ai unor instituţii, sunt în întregime imaginare. Rummidge şi Euphoria sunt puncte pe harta unei lumi comice, care seamănă cu cea în care trăim, fără a-i corespunde întocmai, întrucât este populată de plăsmuiri ale imaginaţiei.

1. Zborul

Sus, sus, deasupra Polului Nord, în prima zi a anului 1969, doi profesori de literatură engleză se îndreptau unul spre celălalt, cu o viteză combinată de 1200 mile pe oră. Erau apăraţi de văzduhul îngheţat şi rarefiat de cabinele presurizate a două aeronave Boeing 707 şi feriţi de riscul unei ciocniri datorită modului prevăzător în care se stabiliseră coridoarele aeriene internaţionale. Cu toate că nu avuseseră ocazia să se întâlnească, fiecare dintre cei doi auzise de celălalt. De fapt, erau pe punctul de a face un schimb reciproc de posturi pentru următoarele şase luni şi, într-o epocă a călătoriilor mai tihnite, intersectarea itinerarelor lor ar fi fost, probabil, marcată de vreun semn uman de recunoaştere interesant: bunăoară, şi-ar fi făcut cu mâna de pe punţile a două transatlantice care s-ar fi încrucişat în mijlocul Atlanticului, fiecare dintre ei focalizându-şi, întâmplător, cu mâna liberă luneta asupra celuilalt; sau, şi mai plauzibil, în ferestrele a două compartimente de tren oprite unul lângă celălalt în cine ştie ce gară din Hampshire sau Vestul Mijlociu, s-ar fi jucat o mică scenetă de mimă, manifestare a preţuirii, cel mai timid dintre ei simţindu-se uşurat să constate că, în sfârşit, trenul s-a pus în mişcare, numai ca să-şi dea seama că, de fapt, prima care s-a urnit din loc a fost garnitura celuilalt… Dar n-a fost să fie aşa. Cum cei doi se aflau în aeroplane, unul plictisit, iar celălalt prea fricos ca să privească pe fereastră; cum, în orice caz, distanţa dintre avioane era mult prea mare pentru a fi zărite cu ochiul liber, intersectarea drumurilor celor doi în punctul nemişcat prin care trece axa planetei rotitoare a trecut neobservată de toată lumea, cu excepţia naratorului acestei cronici duplex.

Termenul „duplex“, pe lângă sensul generic de „dublu“, se referă la jargonul telegrafiei electrice, la acele sisteme „în care se transmit simultan mesaje în direcţii opuse“ (Oxford English Dictionary). Binevoiţi să vă imaginaţi că fiecare dintre cei doi profesori de literatură engleză (ambii, întâmplător, în vârstă de patruzeci de ani) e legat de meleagurile sale natale, de instituţia unde lucrează şi de căminul său printr-un cordon ombilical infinit de elastic, alcătuit din emoţii, atitudini şi valori, un cordon care, în timp ce respectivul e proiectat prin văzduh cu şase sute de mile pe oră, se întinde şi se întinde până devine aproape invizibil, dar nu ajunge niciodată la punctul de rupere. Mai binevoiţi să vă imaginaţi şi că, în momentul când avioanele se încrucişează deasupra calotei polare, piloţii celor două Boeing-uri, sfidând regulamentul de zbor şi posibilităţile de performanţă tehnică, încep să execute o serie de jucăuşe acrobaţii aeriene – zigzaguri, picaje, înălţări pe verticală sau lupinguri – ca o pereche de sturzi în călduri, în aşa fel încât să încâlcească total cordoanele ombilicale mai sus pomenite, înainte de a-şi continua, gravi, zborul, conform procedurii regulamentare. Rezultă că atunci când cei doi coboară din aer, fiecare în teritoriul celuilalt, şi încep să-şi vadă de treburi şi de distracţii, orice vibraţii emise de unul în direcţia arealului său originar vor fi percepute de celălalt şi viceversa, întorcându-se astfel la emiţător subtil modificate de reacţia omologului – de fapt, putând să se întoarcă la el prin chiar ombilicul celuilalt, care, la urma urmei, e ancorat ferm în locul unde tocmai a ajuns, aşa încât nu peste multă vreme întregul sistem va zbârnâi de vibraţii propagate într-un sens şi-n altul de la Prof. A la Prof. B, când pe o linie, când pe cealaltă, uneori începând pe o linie şi sfârşind pe cealaltă. Cu alte cuvinte, n-ar fi de mirare dacă doi oameni care fac un schimb de locuri pentru şase luni şi-ar influenţa reciproc destinele şi ar reflecta, în anumite privinţe, fiecare experienţa celuilalt, în pofida diferenţelor dintre cele două medii, dintre caracterele celor doi şi dintre atitudinile respective faţă de tot acest episod.

De la altitudinea noastră narativă privilegiată (mai înaltă decât a oricărui turbopropulsor) putem discerne, dintr-o privire, una dintre diferenţele despre care vorbeam. Din poziţia lui ţeapănă, verticală, şi din onctuoasa recunoştinţă arătată stewardesei care i-a adus un pahar cu suc de portocale, se vede limpede că Philip Swallow, care zboară spre vest, nu este obişnuit cu voiajurile aeriene, în timp ce pentru Morris Zapp, tolănit în fotoliul aeronavei sale cu destinaţia est, molfăind un trabuc rece (o însoţitoare de bord l-a pus să-l stingă) şi încruntându-se la rahiticul cub de gheaţă ce se dizolvă în paharul de plastic cu bourbon¹, experienţa lungilor călătorii aeriene este deja plictisitor de familiară.

Adevărul este că Philip Swallow a mai călătorit şi altă dată cu avionul, dar atât de rar şi la intervale atât de lungi, încât cu fiecare nouă ocazie suferă acelaşi traumatism, un curent alternativ de frică şi îmbărbătare care-i încarcă şi descarcă sistemul într-un ritm trepidant şi epuizant. Câtă vreme mai are pământul sub picioare şi se pregăteşte de drum, se gândeşte cu voie bună la zbor – la înălţarea tot mai rapidă, tot mai avântată, în empireul azuriu, încapsulat într-o navă aeriană care, de la distanţă, dă impresia că se simte la largul ei în atmosferă, ca şi cum ar fi sculptată din însăşi bolta cerească. Siguranţa începe să i se clatine în momentul când ajunge la aeroport şi aude urletul strident al motoarelor cu reacţie. Pe cer, avioanele par minuscule. Pe pistă însă sunt uriaşe. Văzute de aproape, ar trebui deci să pară şi mai mari, dar nu-i deloc aşa. De exemplu, propriul lui avion, dincolo de geamul sălii de plecare, parcă nu ar fi suficient de mare pentru toţi cei ce aşteaptă să se îmbarce. Impresia i se confirmă când pătrunde prin tunel în cabina avionului, un cilindru supraaglomerat în care se zvârcolesc în aer membre omeneşti. Sentimentul de bunăstare îi revine, însă, de îndată ce s-a aşezat, ca şi ceilalţi pasageri, pe locul său. Fotoliile sunt atât de comode, încât te simţi încântat să rămâi aşezat şi te linişteşte faptul că intervalul dintre ele este degajat, în eventualitatea că ai dori să te plimbi puţin în sus şi în jos. Susurul muzicii îţi calmează nervii. Lumina e odihnitoare. O stewardesă îi întinde ziarul de dimineaţă. Bagajele îi sunt stocate undeva în avion, în deplină siguranţă, sau, dacă nu sunt, nu e vina lui – asta e tot ce contează. La urma urmei, zborul este unica metodă modernă de călătorie.

Dar, în vreme ce avionul rulează spre pista de decolare, face greşeala de a privi pe hublou şi vede cum se leagănă, uşor, aripile. Secţiunile lor şi niturile sunt dureros de evidente, inscripţiile pictate s-au şters, pe capota motoarelor se observă dâre de funingine. Deodată pricepe că, de fapt, îşi încredinţează viaţa unei maşinării, produsul manoperei omeneşti, imperfect şi supus uzurii. Tot aşa şi după ce avionul s-a înălţat pe cer, fără nici un incident: încrederea şi plăcerea sunt punctate de spasme de panică şi de goluri în stomac.

Sângele rece al celorlalţi pasageri este pentru el un prilej de perpetuă uimire, aşa că observă cu multă atenţie comportarea acestora. A zbura, pentru Philip Swallow, este, în esenţă, un spectacol de teatru, pe care îl abordează ca un actor amator stângaci, hotărât să-şi impună personalitatea în cercul de profesionişti fără cusur. Ca să spunem adevărul, el ia în piept majoritatea problemelor existenţei cam în acelaşi spirit. E un tip mimetic: nesigur, dornic să facă impresie bună, infinit de influenţabil.

Ar fi firesc, dar incorect, să presupunem că Morris Zapp nu a cunoscut astfel de momente de slăbiciune în timpul călătoriei sale cu avionul. Veteran experimentat al liniilor aeriene interne, parcursese, la vremea lui, spaţiile aeriene ale majorităţii statelor Uniunii, îndreptându-se spre simpozioane, conferinţe sau întruniri profesionale, şi nu-i scăpase faptul că uneori avioanele se prăbuşesc. Suspectând din naştere Universul şi spiritul director al acestuia, pe care îl numeşte câteodată „Improvidenţa“ („Cum puteţi atribui ceea ce vedeţi“, are el obiceiul să întrebe, arătând cu mâna cerul împroşcat cu stele de deasupra Pacificului, „unei instanţe numite Providenţă? Priviţi ce risipă!“), rareori intră într-un avion fără să se întrebe, cu o parte a creierului său hiperactiv, dacă nu se va număra printre starurile programului „Catastrofa aeriană a săptămânii“ de pe reţelele de televiziune naţionale. Normal, astfel de gânduri morbide nu-i vin decât la începutul şi la sfârşitul călătoriei, întrucât a citit undeva că optzeci la sută dintre accidentele aviatice se petrec fie la decolare, fie la aterizare – statistică întru totul credibilă pentru el, care în câteva rânduri a rămas suspendat în aer timp de circa o oră deasupra aeroportului Esseph, cu cincizeci de avioane descriind cercuri mari pe cer, alte cincizeci decolând la intervale de nouăzeci de secunde, toată jongleria asta fiind controlată de un computer, astfel încât ar fi fost suficient să se ardă o siguranţă, şi cerul ar fi arătat ca şi cum concurenţa dintre companiile aeriene ar fi degenerat într-un război violent, ca şi cum companiile şi-ar fi angajat piloţi kamikaze, ca să-şi distrugă reciproc fierăria din cer, Boeing-urile liniei TWA intrând ca berbecii în cele ale companiei Panam, DC8-urile lui American Airlines doborându-le pe ale lui United din „Cerul prietenos“ (ha!), serviciile Charter rivale procedând la coliziuni frontale, din nori ningând cu aripi, fuzelaje, motoare, pasageri; W.C.-uri chimice, însoţitoare de bord, meniuri şi tacâmuri de plastic (în anumite ocazii, imaginaţia lui Morris Zapp lua o turnură apocaliptică, dar cine nu are o astfel de imaginaţie în America de azi?), o adevărată apoteoză a poluării industriale.

Zapp îşi face socoteala că, preferând zborul fără escală, via Polul Nord, până la Londra, celui în două etape, cu transbordare la New York, a redus cu cincizeci la sută posibilitatea de a se trezi prins într-un astfel de Armagheddon². Gândul liniştitor este contrabalansat însă de ideea că se află într-un avion charter şi este de câteva ori mai probabil (a mai citit el) să se prăbuşească un avion charter decât un aparat care zboară conform orarului obişnuit, deoarece – trage el concluzia – aceasta este o maşină care şi-a trăit de mult traiul, fiind cumpărată ca fier vechi de la marile linii aeriene de afacerişti veroşi şi vândută şi revândută unor firme din ce în ce mai ieftine (de exemplu, acest avion aparţine unei companii numită Orbis; falsul nume latinesc nu-i inspiră nici urmă de încredere şi e gata să parieze că o fotografie cu raze ultraviolete ar scoate la lumină, de sub vopseaua proaspătă, un palimpsest de cel puţin paisprezece embleme ale unor companii diferite), conduse de piloţi ramoliţi, alcoolici sau schizofrenici, victime bâţâinde ale unor aterizări forţate, ale furtunilor de zăpadă şi ale deturnărilor puse la cale de arabi smintiţi şi cubanezi bolnavi de dorul de casă, înarmaţi cu batoane de dinamită sau cu pistoale cumpărate de la prăvăliile de solduri. Mai mult, acesta este primul său zbor peste ocean (da, da, până acum Morris Zapp nu a ieşit niciodată de sub aripile protectoare ale masivului continent nord-american, mândrindu-se cu acest record, deţinut numai de el din întreg corpul profesoral) şi nu ştie să înoate. Straniul ritual al iniţierii în folosirea vestelor gonflabile, consumat la începutul zborului, l-a cam descumpănit. Drăcia aceea din pânză şi cauciuc era visul oricărui fetişist, dar avea la fel de multe şanse de a o îmbrăca, în caz de primejdie, câte avea acum de a se strecura în corsajul fetei ce demonstra cum trebuie îmbrăcată. Colac peste pupăză, căutarea pe pipăite nu reuşise să localizeze o vestă de salvare acolo unde se presupunea că ar trebui să fie, adică sub scaunul său. Doar lipsa oricărei dorinţe de a apărea într-o postură caraghioasă în faţa blondei cu ochelari enormi, aşezată pe scaunul alăturat, l-a împiedicat să se pună în genunchi ca să o caute temeinic. Se mulţumi să-şi lase braţele lungi, ca de gorilă, să atârne, bălăbănindu-se, peste braţele fotoliului, în aşa fel încât degetele să râcâie pe ascuns fundul acestuia, în stilul folosit pentru a te descotorosi de guma de mestecat sau de murdăria scobită din nas. O dată, întinzându-se mai tare, dădu peste un obiect promiţător, care se dovedi însă a fi un picior al vecinei, retras prompt şi cu indignare. Se răsuci spre fată, nu ca să-şi ceară iertare (Morris Zapp nu-şi cerea niciodată iertare), ci ca să-i dăruiască o frumoasă Privire Zapp, garantată să preschimbe imediat în stană de piatră orice creatură omenească, începând cu Rectorii Universităţilor şi terminând cu Panterele Negre³, de la o distanţă de douăzeci de yarzi; privirea lui nu întâlni însă decât o perdea impenetrabilă de păr blond.

În cele din urmă, renunţă la căutarea vestei, reflectând că, oricum, marea de sub poponeţul său trebuie să fie îngheţată bocnă în acest moment al anului – un gând departe de a fi liniştitor. Nu, zborul acesta nu se numără printre cele mai plăcute din câte a cunoscut Morris J. Zapp („Jehova“, le şopteşte el cu colţul gurii fetelor care se interesează de semnificaţia iniţialei mediane şi trucul nu dă niciodată greş; toate femeile adoră să fie deflorate de un zeu, acest act este la baza tuturor religiilor – „Gândiţi-vă la marile mituri, la Leda şi Lebăda, la Isis şi Osiris, la Fecioara Maria şi Duhul Sfânt“ – aşa grăit-a Zapp la seminarul de masterat, ţintuind în scaun, cu Privirea, o pereche de călugăriţe îndărătnice). Cu avionul ăsta, îşi spune el, ceva nu-i în regulă – nu e vorba doar despre neplauzibila denumire latină a companiei, despre lipsa vestei gonflabile, despre milioanele de tone de gheaţă de dedesubt şi despre cubul minuscul ce se topeşte în bourbon-ul din pahar, ci despre cu totul altceva, un lucru pe care nu a reuşit încă să-l definească. Dar să-l lăsăm pe Morris Zapp să se lupte cu această problemă, iar noi să ne luăm răgazul de a explica măcar o parte din împrejurările care i-au adus, pe el şi pe Philip Swallow, în cerurile boreale, la aceeaşi oră greu de precizat cu exactitate (ceasurile tuturora sunt, de acum, dereglate).

De multă vreme există între Universitatea de Stat din Euphoria (cunoscută sub numele popular de Euphoric State⁴) şi Universitatea din Rummidge un program vizând schimbul de profesori în cea de a doua jumătate a anului academic. Există o explicaţie simplă a faptului că sunt înfrăţite astfel două instituţii cu un caracter atât de diferit şi situate la o distanţă atât de mare una de cealaltă. Întâmplător, arhitecţii celor două campusuri, fără a şti unul de celălalt, au avut aceeaşi idee genială privitoare la principalul element al proiectelor lor, şi anume o reproducere a turnului înclinat din Pisa, construit la Euphoric State din piatră albă şi de două ori mai mare decât originalul, iar la Rummidge din cărămidă roşie şi în mărime originală, dar readus, în ambele cazuri, la poziţia perpendiculară. Programul de schimburi a fost înfiinţat pentru a sărbători această coincidenţă.

În protocolul original se prevedea ca fiecare profesor-oaspete să primească salariul curent, conform funcţiei şi vechimii, măsurate la scara instituţiilor gazdă, dar, cum nici un american nu ar fi putut supravieţui mai mult de câteva zile din stipendiul lunar dat de Rummidge, Euphoric State suporta diferenţa pentru propriii ei slujbaşi, în timp ce oaspeţilor britanici le plătea un salariu ce depăşea visurile lor cele mai deşănţate şi le acorda tuturor, fără discriminare, titlul de Profesor Oaspete. Iar acestea nu erau singurele caracteristici ale schimbului prin care britanicii erau favorizaţi. Euphoria, acel stat micuţ, dar dens populat de pe coasta occidentală a Americii, situat între California de Nord şi de Sud, cu munţii, lacurile şi râurile lui, cu pădurile de redwood⁵, cu plajele sale blonde şi incomparabilul Golf, dincolo de apele căruia Universitatea de Stat din Plotinus se înalţă în faţa strălucitorului, fascinantului municipiu Esseph – Euphoria e considerat de mulţi experţi cosmopoliţi drept unul dintre cele mai încântătoare meleaguri de pe întreaga planetă. Nici măcar Consilierii Municipali nu pot revendica aceeaşi grandoare pentru Rummidge, o mare şi urâtă citadelă industrială lăbărţată în Midlands, la intersecţia a trei autostrăzi, a douăzeci şi şase de magistrale feroviare şi a unei jumătăţi de duzini de canale ieşite din uz.

Pe de altă parte, printr-o exploatare la sânge a resurselor, Euphoric State devenise, prin puterile ei proprii, una dintre universităţile majore ale Americii, cumpărându-i pe cei mai distinşi savanţi disponibili şi asigurându-şi loialitatea lor prin generozitatea cu care le punea la dispoziţie laboratoare, biblioteci, burse de cercetare şi secretare splendide, cu picioare lungi. Până în anul cu pricina, 1969, Euphoric State atinsese probabil apogeul ca lăcaş al ştiinţei şi-şi începuse declinul, datorat, pe de o parte, accelerării ritmurilor acţiunilor destabilizatoare ale studenţilor radicali, iar pe de altă parte, contra-presiunilor exercitate de guvernatorul conservator al Statului, Ronald Duck, un fost actor de cinema. Vechii membri ai corpului profesoral erau însă profesionişti atât de buni, iar resursele acumulate erau atât de uriaşe, încât aveau să mai treacă mulţi ani până să fie cu adevărat şifonat prestigiul universităţii. Pe scurt, Euphoric State continua să fie un nume des invocat în sălile profesorale de pe toată planeta. Rummidge, pe de altă parte, fusese dintotdeauna o instituţie modestă ca dimensiuni şi reputaţie, iar în ultima vreme avusese soarta paralizantă a majorităţii universităţilor engleze de acest tip (zise „din cărămidă roşie“⁶): după ce concurase cu acribie timp de cincizeci de ani cu două universităţi venerate mai ales pentru vechimea lor, chiar în momentul când ajunsese piept la piept cu ele fusese depăşită, fără drept de apel, ca popularitate şi prestigiu, de un grup de universităţi apreciate mai ales pentru tinereţea lor. Din acest motiv, atmosfera predominantă era una de surdă nemulţumire şi de descurajare, aşa cum ar fi starea sufletească a clasei de mijloc într-o societate care nu a cunoscut revoluţia burgheză, ci a trecut direct de la feudalism la dictatura proletariatului.

Din această cauză, dar şi din multe altele, membrii corpului profesoral cu cele mai vechi state de serviciu şi cu cea mai înaltă calificare se luptau pătimaş pentru onoarea de a reprezenta Universitatea Rummidge la Euphoric State, în vreme ce, ca să respectăm adevărul, Euphoric State întâmpina uneori greutăţi în a convinge vreun cadru didactic să meargă la Rummidge. Membrii acelui corp de elită, corpul profesoral de la Euphoric State, care primeau burse şi stipendii aşa cum primesc oamenii de rând ziarele prin abonament, nu aveau nici o intenţie să predea atunci când se oboseau să vină până în Europa, în mod sigur nu la Rummidge, de existenţa căruia foarte puţini aflaseră. Prin urmare, exista tendinţa ca oaspeţii americani de la Rummidge să fie mai ales anglofili şi/sau anonimi, care nu descoperiseră o altă metodă de a se perfecţiona în Anglia sau, extrem de rar, specialişti într-una dintre disciplinele esoterice în care Rummidge, cu sprijinul oamenilor de afaceri locali, îşi cucerise o supremaţie incontestabilă: tehnologia ustensilelor domestice, ştiinţa anvelopelor sau biochimia boabei de cacao.

Schimbul de locuri dintre Philip Swallow şi Morris Zapp constituia însă o răsturnare a modelului obişnuit. Zapp avea prestigiu, iar Swallow nu avea. Zapp era omul care publicase articole în PMLA⁷ încă pe când urma cursurile postuniversitare; omul care, atunci când i se oferise un prim post, de invidiat, la Euphoric State, pretinsese cu încăpăţânare să fie remunerat cu un salariu dublu faţă de cel normal, şi-l obţinuse; omul care publicase cinci cărţi (patru despre Jane Austen) de o inteligenţă diabolică înainte de a fi împlinit treizeci de ani şi care dobândise rangul de profesor plin la aceeaşi vârstă precoce. Swallow era o persoană practic necunoscută în afara Catedrei sale, autor al doar câtorva eseuri şi recenzii, care se ridicase treptat, prin gradaţiile anuale, până la nivelul de salarizare al unui lector şi se oprise acolo, cu slabe perspective de promovare. Ceea ce nu înseamnă că Philip Swallow era lipsit de inteligenţă sau de pricepere; nu avea însă voinţă şi ambiţie, instinctul ucigaşului de profesie, pe care Zapp le poseda din abundenţă.

Din acest punct de vedere, ambele persoane erau produse tipice ale sistemelor de educaţie care-i modelaseră. În America, nu e prea greu să obţii o diplomă de absolvent de colegiu. Studentului i se lasă o mare libertate de opţiune, el acumulează credite⁸ în ritmul care-i convine, poate trişa oricând şi nu-i e frică, nici nu are îndoieli că totul se va termina cu bine. De aceea, studentul (sau studenta) e liber(ă) să acorde toată atenţia problemelor fireşti ale adolescenţei târzii: sportul, băutura, distracţiile şi sexul opus. Şurubul se strânge cu adevărat numai odată cu începutul perfecţionării post-colegiale, când studentul este călit şi şlefuit printr-o serie de cursuri istovitoare şi examene extenuante, până când e considerat vrednic să primească acolada titlului de doctor. Între timp, a investit în pregătirea sa atâta timp şi atâţia bani, încât nu se mai poate gândi la nici o altă carieră în afara celei academice şi orice e mai prejos decât succesul profesional deplin devine pentru el inacceptabil. Cu alte cuvinte, este excepţional pregătit pentru a se lansa în carieră, la fel de pătruns de spiritul liberei iniţiative ca şi cei ce lucrează pe Wall Street, într-o profesiune în care fiecare profesor-cercetător încheie un contract individual cu patronul, fiind liber să-şi vândă serviciile celui mai bun platnic.

În sistemul britanic, competiţia începe – şi se sfârşeşte – mult mai devreme. În conformitate cu legile învăţământului nostru, pachetul de cărţi umane este amestecat şi tăiat de patru ori – la unsprezece ani şi ceva, şaisprezece şi ceva, optsprezece şi ceva şi douăzeci şi ceva –, iar cel a cărui carte iese deasupra de fiecare dată – dar mai cu seamă ultima oară – se poate considera fericit. Acest eveniment poartă denumirea de „Finalele“ şi însuşi numele arată că ulterior nu se mai poate întâmpla nimic important. Postuniversitarul britanic este un suflet stingher, uitat de lume, nesigur de ceea ce face, neştiind în graţiile cui ar trebui să intre – îl puteţi identifica uşor în ceainăriile din vecinătatea bibliotecii Bodleian⁹ sau de lângă British Museum, după ochii lui ca de sticlă, după privirea albă a veteranului ce suferă de comoţia provocată de explozii şi pentru care, după Marea Încordare, nu mai contează nimic. Acesta însă nu este un handicap în ultimă instanţă, dacă reuşeşte să fie angajat, deoarece în universităţile britanice titularizarea pe viaţă e virtual automată şi toată lumea este remunerată la fel. Dar la o anumită etate – la vârsta când promovările şi Catedrele se înstăpânesc în gândurile omului – s-ar putea să privească nostalgic în urmă, spre zilele când avea mintea clară şi ascuţită, concentrată asupra unui unic ţel pozitiv.

Philip Swallow fusese format şi deformat exact conform tiparului. Îi plăceau examenele, la care se descurcase întotdeauna grozav. În multe privinţe, Examenele Finale fuseseră punctul culminant al existenţei sale. Nu o dată visase că trebuie să le dea din nou şi aceste vise erau dintre cele mai fericite. Când era treaz, îşi amintea fără nici un efort toate subiectele pe care le tratase la fiecare materie în acea zi îndepărtată, fierbinte, de iunie. În lunile precedente se pregătise meticulos, umplându-şi picătură cu picătură mintea cu ştiinţă distilată, până când era să se reverse în ajunul primului examen scris (Texte Standard în Engleza Veche). Dimineaţă de dimineaţă, în următoarele zece zile, purtase acest preţios ulcior prin amfiteatre, turnând câte o cantitate grijuliu măsurată din conţinutul lui pe paginile liniate, de mărimea in-quarto. Nivelul scădea zilnic, până când, în a zecea zi, vasul se golise complet, cupa era uscată, cămara nu mai conţinea nimic. În anii ce au urmat, s-a străduit să-şi realimenteze mintea, dar efectul n-a mai fost acelaşi. Îi lipsea sentimentul că munceşte cu un scop, nu mai exista nici o Zi a Socotelilor pentru care să acumuleze înţelepciune, aşa încât cunoştinţele îi zburau din cap tot atât de repede pe cât le înmagazina.

Philip Swallow adăpostea în suflet o dragoste autentică de literatură, în toate formele ei diverse. Îi plăceau la fel de mult Beowulf ¹⁰ca şi Virginia Woolf, Aşteptându-l pe Godot ca şi Acul cumetrei Gurton¹¹, iar în rarele momente când nu avea la îndemână mostre mai nobile ale cuvântului scris, citea atent instrucţiunile de pe pachetele cu fulgi de porumb, literele cât purecii de pe biletele de tren şi reclamele de pe coperţile carneţelelor cu timbre. Acest entuziasm nediscriminatoriu l-a împiedicat, din nefericire, să se ancoreze într-un „domeniu“ pe care să-l cultive ca pe o grădină a sa. Iniţial, cercetase proza lui Jane Austen, dar între timp îşi transferase interesul asupra unor subiecte extrem de diferite, ca predicile medievale, seriile de sonete elisabetane, tragedia eroică a Restauraţiei, pamfletele volante ale secolului al optsprezecelea, romanele lui William Godwin, poezia lui Elizabeth Barrett Browning sau anticiparea Teatrului Absurd în piesele lui George Bernard Shaw. Nu dusese nici un proiect până la capăt. De fapt, doar rareori apucase să întocmească o listă bibliografică preliminară, înainte ca atenţia să-i fie distrasă de ceva nou sau ca interesul să-i fie stârnit de ceva absolut diferit. Alerga de colo-colo printre rafturile cu literatură engleză precum un ţânc într-o prăvălie de jucării, atât de nepregătit să aleagă un obiect şi să renunţe la toate celelalte, încât până la urmă rămânea cu buzele umflate.

Într-o singură privinţă Philip era recunoscut drept un om deosebit, dar şi aceasta numai între graniţele propriului său Departament. Era un neegalat examinator al studenţilor, scrupulos, chiţibuşar, sever, dar corect. Nimeni altul nu ştia să acorde o notă delicată, cum ar fi B+, sau B++ cu atâta fermitate, nimeni n-o putea justifica atât de convins, cu o argumentaţie atât de solidă. La şedinţele de catedră la care se discutau proiectele de subiecte pentru examene, era temut de colegii săi din pricina agerimii cu care detecta ambiguităţile, repetarea unor întrebări folosite în anii precedenţi, scăpări din vedere ce ar fi permis candidaţilor să-şi dubleze şansele, răspunzând corect de două ori. Propriile sale subiecte de examen erau opere de artă la care migălea cu dragoste ore în şir, şlefuindu-le şi reordonându-le, cântărind fiecare vorbuliţă, manipulând cu îndemânare conjuncţii ca fie sau ori, echilibrând judicios întrebările dificile despre autorii populari cu întrebări uşoare referitoare la scriitori obscuri, cerându-le studenţilor să se gândească, să comenteze, să ilustreze, să analizeze, să facă discriminări şi evaluări sau (proba supremă) să discute paragrafe scânteietoare inventate de el însuşi, ce se pretindeau a fi citate din critici neidentificaţi.

Odată, un coleg declarase că ar fi bine ca Philip să-şi publice subiectele de examen. Fusese o propunere răutăcioasă, dar lui Philip îi plăcuse ideea, văzând în ea – timp de câteva ore, cât şi-a permis să se lase ameţit – o soluţie pentru a ieşi din sterilitatea sa profesională. Vedea cu ochiul minţii o operă critică absolut revoluţionară ca formă, o trecere în revistă concisă, dar completă a literaturii engleze, constând în exclusivitate din întrebări tipărite elegant, cu pogoane de hârtie albă între ele, întrebări care ar fi urmat să fie miracole de concizie, elocvenţă şi înţelepciune, întrebări care ar fi trebuit citite şi răscitite, care să incite la reflectare, la fel de pregnante şi de enigmatice ca haiku-urile, la fel de memorabile ca paremiile; întrebări care, să zicem aşa, ar fi conţinut embrioanele spectrale, subtil sugerate, ale răspunsurilor corecte. Culegere de întrebări literare, de Philip Swallow. Operă comparabilă cu Pensées de Pascal, sau cu Investigaţiile filosofice ale lui Wittgenstein.

Dar nici proiectul acesta nu prinsese mai mult cheag decât celelalte, mai tradiţionale; între timp, studenţii de la Rummidge începuseră să manifesteze, cerând abolirea examenelor convenţionale, aşa că unicul domeniu în care excela Philip Swallow risca să devină superfluu. În ultima vreme existaseră câteva ocazii când începuse să se îndoiască de faptul că era cu adevărat făcut pentru cariera în care se lansase cu aproximativ cincisprezece ani în urmă, nu atât din proprie iniţiativă, cât mai ales din cauza elanului cu care îl propulsase remarcabilul său Prim Examen.

Fusese înscris automat printre studenţii care urmau cursurile postuniversitare şi acceptase propunerea Profesorului său de a elabora o teză de masterat despre scrierile de tinereţe ale lui Jane Austen. După aproape doi ani, lucrarea nu era nici pe departe terminată şi, gândindu-se că i-ar fi utilă o schimbare de decor, Philip făcuse, într-un moment de relaxare, câte o cerere pentru o bursă în America şi un post de asistent la Universitatea Rummidge. Spre marea lui surpriză, le obţinuse pe ambele (tot datorită Primului Examen!), iar Rummidge se oferise, plin de mărinimie, să-i păstreze postul timp de un an, ca să nu fie silit să opteze. Acum nu-l prea mai trăgea inima să plece în America, pentru că se legase sentimental de o studentă numită Hilary Broome, cursantă postuniversitară care cerceta poezia pastorală augustană, dar i se formase convingerea că o bursă nu e o ocazie căreia să-i dai cu piciorul.

Aşa că se dusese la Harvard, unde petrecuse câteva luni în cea mai cruntă nefericire. Întrucât lucra singur, străduindu-se să-şi termine teza, nu-şi făcuse prieteni; cum nu avea maşină – oricum nu ştia să şofeze –, îi venea destul de greu să se deplaseze. Timiditatea şi o lealitate vagă, nedefinită faţă de Hilary Broome îl împiedicaseră să-şi dea întâlniri cu fetele de la Radcliffe¹², care-l intimidau. Îşi formase obiceiul de a face lungi plimbări solitare pe străzile orăşelului Cambridge¹³ şi în împrejurimi, urmărit de la distanţă de maşinile poliţiei, ai căror ocupanţi considerau mersul pe jos, fără ţintă, o activitate intrinsec-subversivă. Toate plombele pe care avusese prudenţa să şi le pună înainte de a se desprinde din îmbrăţişarea Serviciului Naţional pentru Sănătate¹⁴ îi căzuseră şi un dentist dispreţuitor din Boston îl informase că avea nevoie urgentă de lucrări în valoare de o mie de dolari. Cum suma reprezenta aproximativ o treime din stipendiul total, Philip crezuse că găsise pretextul pentru a renunţa la bursă şi a se înapoia, cu onoarea neştirbită, în Anglia. Numai că Fondul pentru Burse se oferise prompt să achite totul din punga sa fără fund, aşa că, în loc să plece, îi trimisese lui Hilary Broome o cerere în căsătorie în formă epistolară. Hilary, care se cam săturase de poezia pastorală augustană, îşi restituise cărţile la bibliotecă, cumpărase o rochie de mireasă de pe cuierele magazinului C & A şi se îmbarcase în primul avion, pentru a se reuni cu el. Îi cununase, la Boston, un pastor episcopalian, la numai trei săptămâni după ce Philip ceruse mâna lui Hilary.

Una dintre prevederile bursei era ca beneficiarii să vadă cât mai mult din Statele Unite; în acest scop, bursierilor li se punea la dispoziţie, cu multă generozitate, un automobil închiriat. Tinerii căsătoriţi se hotărâseră să-şi înceapă numaidecât circuitul, pe post de lună de miere, fugind, totodată, de iarna severă din New England. Au luat calea Sudului, spre Florida, cu Hilary la volanul unui gigantic Chevrolet Impala nou-nouţ, ieşind uneori de pe autostradă pentru a face, frenetic, dragoste pe bancheta din spate, uimitor de lată, a maşinii. Din Florida au străbătut, în lungi etape, toate statele sudice, până când au ajuns în Euphoria şi şi-au stabilit reşedinţa de vară într-un apartament de la mansardă, pe un vârf de deal, în oraşul Esseph. Din patul dublu puteau privi, de-a curmezişul Golfului, versanţii verzi ai localităţii Plotinus, unde se afla campusul de la Euphoric State.

Lunga lună de miere a fost cheia care i-a deschis lui Philip Swallow poarta experienţei americane. Şi-a descoperit o poftă, nebănuită şi îndelung reprimată, de plăceri senzuale, pe care şi-o satisfăcea nu numai cu ajutorul lui Hilary, în patul dublu, ci şi prin răsfăţurile simple ale modului de viaţă american: duşurile şi berea rece, supermagazinele şi bazinele de înot încălzite, în aer liber, îngheţatele cu felurite arome. Soarele strălucea. Philip era degajat, încrezător, mulţumit. Învăţase să conducă şi-şi purta maiestuosul Impala pe colinele domoale din Esseph cu dezinvoltura băştinaşilor, cu radioul dat la maximum. Frecventa cramele şi cabaretele satirice de pe South Strand unde, în acele zile, beatnik-ii organizau recitaluri de jazz şi poezie, iar Philip se simţea conectat în chip palpitant la Zeitgeist¹⁵. Îşi terminase până şi teza, aproape fără efort. Avea să fie ultimul proiect major dus de el până la capăt.

Când s-au întors în Anglia, cu vaporul, în septembrie, Hilary era însărcinată în luna a patra. În dimineaţa sosirii, peste docurile din Southampton cădea o ploaie rece, iar Philip contractă o răceală ce nu-i trecu vreme de un an. Au închiriat pe o perioadă de şase luni, la Rummidge, un apartament mobilat, igrasios şi plin de curenţi, de unde, după naşterea copilului, s-au mutat într-o căsuţă standard, igrasioasă şi plină de curent, din care, trei ani mai târziu, după venirea pe lume a celui de al doilea copil şi cu al treilea gata conceput, se mutară într-o vilă victoriană mare, igrasioasă şi plină de curent. Existenţa copiilor o împiedica pe Hilary să lucreze, iar salariul lui Philip era neîndestulător. Viaţa era ciuruită de mici privaţiuni. Dar, pe vremea aceea, aşa trăiau mai toţi oamenii de teapa familiei Swallow şi poate că Philip nu s-ar fi plâns, dacă nu i-ar fi fost dat să guste dintr-un trai mult mai bun. Uneori îi cădeau în mână fotografii în care el şi Hilary erau surprinşi în Euphoria, bronzaţi şi încrezători în viaţă, şi atunci, trecându-şi degetele prin părul rărit, examina siluetele acelor oameni cu o invidie visătoare, ca şi cum ar fi privit portretele unor rude bogate şi îndepărtate, neîntâlnite niciodată în carne şi oase.

Iată din ce pricină scânteiază acum o luminiţă în ochii lui Philip Swallow, care şade în Boeing-ul companiei BOAC, sorbindu-şi sucul de portocale; ei bine, în ciuda faptului că avionul se scutură din toate încheieturile şi se leagănă în cea mai înfricoşătoare manieră, datorită fenomenului pe care căpitanul l-a definit, liniştitor, prin sistemul radio de la bord, drept „o turbulenţă modică“, el n-ar schimba locul pentru nimic în lume. Deşi cunoaşte din ziare istoria recentă a Statelor Unite, deşi, teoretic, e conştient că această ţară este, mai mult decât oricând, un tărâm al violenţei şi melodramei, divizat de profunde incompatibilităţi ideologice şi rasiale, traumatizat de asasinate politice, cu universităţile în stare de perpetuă revoltă, cu oraşele gata să le urmeze exemplul, cu natura otrăvită şi devastată – totuşi, emoţional vorbind, această ţară a rămas pentru el un fel de Grădină a Paradisului, locul unde s-a simţit cândva liber şi fericit şi poate se va simţi din nou. Cu o plăcere simplă, copilărească, anticipează desfătările viitoare: soarele cald, gheaţa din pahare, băutura însăşi, petrecerile, ţigările ieftine şi varietăţile infinite de îngheţată; faptul că i se va spune „Domnule profesor“ şi că telefonistele anonime îi vor face complimente pentru accentul său, că va constitui mereu un punct de atracţie, din simplul motiv că este englez, că-şi va putea întrebuinţa din nou cunoştinţele de engleză americană, aşa ruginite cum sunt după ani de nefolosinţă.

La întoarcerea în ţară, după perioada petrecută ca bursier, nou-învăţatele americanisme i se veştejiseră repede pe buze, sub privirile dezaprobatoare şi neînţelegătoare ale studenţilor şi colegilor de la Rummidge. După numai un deceniu, o contaminare cu idiomul american (atât cel educat, cât şi cel vulgar) ajunsese să fie acceptată – ba chiar considerată modernă – în cercurile academice engleze, dar (oful vieţii sale) pentru el era de-acum prea târziu să-şi mai schimbe stilul, stilul unui universitar britanic absolut convenţional, care luptă pentru puritatea limbii. Cu toate acestea, varianta americană continuă să aibă pentru el un farmec tainic, subtil. Să fi fost oare moştenirea copilăriei petrecute în vreme de război – ani cruciali în care filmele produse la Hollywood şi exemplarele zdrenţuite din Saturday Evening Post stabiliseră în subconştientul său o strânsă legătură între engleza americană şi bunătăţile de care era frustrat prin raţionalizare? Posibil, dar mai era şi o atracţie pur estetică, mult mai dificil de analizat, o eufonie subtilă a accentelor altfel plasate, a contragerilor elegante, a redundanţelor stranii şi a tropilor expresivi, elemente pe care le recapitulează acum, când ţărmurile Marii Britanii se îndepărtează, iar ale Americii dau năvală să-l întâmpine. Aidoma unei fete bătrâne care, moştenitoare a unei mari şi neaşteptate averi, pleacă numaidecât la Paris şi spre zările Sudului şi, aplecată în afară pe fereastra unui compartiment al expresului Săgeata de Argint, rosteşte cu multă voinţă toate sintagmele pe care şi le mai aminteşte de la orele de franceză, din meniurile restaurantelor şi din excursiile de o zi la Boulogne, Philip Swallow, legat (din cauza turbulenţei modice) în scaunul Boeing-ului său, mişcându-şi, evident, buzele, dar fără să se audă vreun sunet, din cauza torsului motoarelor cu reacţie, încearcă pe limbă anumite intonaţii şi expresii pe jumătate uitate: „cigarettes… primarily… Swiss on Rye to go… have it checked out… that’s the way the cookie crumbles…“¹⁶.

Nu, Philip Swallow, tată a trei copii şi soţ al unei femei, nu e o fată bătrână, dar de data asta călătoreşte singur. Şi ce rară ocazie este această absenţă a aparţinătorilor – o ocazie care, deşi îi este ruşine să recunoască, i-ar face călătoria plăcută şi dacă destinaţia ar fi Mongolia Exterioară. Bunăoară, în această clipă stewardesa îi pune în faţă nişte mâncare cu definiţie incertă (poate fi prânzul, dar poate fi şi cina, cui îi pasă, cine poate şti, la patru mile înălţime deasupra planetei rotitoare), dar apetisantă: somon afumat, pui cu orez, parfait de piersici, totul compartimentat ordonat pe o tavă de plastic, brânză şi biscuiţi ambalaţi în celofan, tacâmuri de unică folosinţă, solniţă şi piperniţă personale la dimensiunile unei case pentru păpuşi. Mănâncă totul încet şi concentrat, acceptă încă o ceaşcă de cafea şi deschide un pachet de ţigări scutite de vamă, de o lungime opulentă. Asta e tot ce se întâmplă. Nu i se cere să taie în bucăţele puiul din farfuria altcuiva, să garanteze că somonul afumat e comestibil; nici o tavă de lângă cotul său nu sare brusc în aer, nici nu alunecă pe podea cu zgomot; nimeni nu-l pocneşte peste ceaşca de cafea dusă la buze, ca să-i verse în poală conţinutul opărit; costumul său nu acumulează amintiri de la masă prin intermediul firimiturilor de biscuit unse cu unt, al petelor de parfait de piersică sau al picăturilor de maioneză. Tot aşa, reflectează el, trebuie să fie imponderabilitatea în cosmos, sau forţa de gravitaţie redusă de pe lună: o nemaiîntâlnită senzaţie de plutire şi libertate, o bruscă diminuare a efortului consumat în mod normal de cea mai banală activitate fizică. Senzaţie pe care nu o va trăi numai astăzi, ci va dura şase luni întregi. Ia acest gând în braţe cu o bucurie vinovată. Vinovată, fiindcă nu se poate absolvi pe deplin de păcatul de a o fi abandonat pe Hilary, care poate că stă sumbru, chiar în momentul acesta, în capul mesei la care cei trei Swallow mici îşi demonstrează lipsa de maniere.

Se consolează cu gândul că în acest caz dezertarea nu a fost dorită de el.

De fapt, Philip Swallow nu solicitase direct să facă parte din schimbul de personal Rummidge-Euphoria, împiedicat fiind, în parte, de modestia sa bine întemeiată privitoare la pretenţiile pe care le putea avea, în parte de imaginea proprie despre sine, ca fiind o persoană prea încătuşată şi deşelată sub povara necazurilor familiale ca să se poată gândi la o aventură de asemenea anvergură. Când Gordon Masters, şeful Catedrei, îl întrebase dacă nu se gândise să concureze pentru schimbul cu Euphoria, Philip îi răspunsese:

— De fapt, nu. N-ar fi cinstit, ştii, să periclitez educaţia copiilor în etapa asta. Robert trebuie să-şi dea anul viitor examenul de la treapta unsprezece plus şi nu va mai trece mult până Amanda se va afla în toiul „Nivelelor 0“¹⁷.

— Mmmmale tale? replică Masters.

Acest tic verbal de a înghiţi începuturile propoziţiilor transforma comunicarea cu el într-un proces stresant, ca şi obiceiul de a închide un ochi când vorbea cu tine şi de a te ţintui cu celălalt, de parcă te-ar fi ochit prin cătarea unei puşti. De fapt, era un sportiv entuziast, iar pereţii cabinetului său erau ticsiţi de dovezi ale îndemânării sale de ţintaş, sub forma unor animale împăiate ce rânjeau tăcut.

Începuturile strangulate ale frazelor rostite de Masters – presupunea Philip – îşi aveau originea în serviciul militar, unde de cele mai multe ori numai ultimele silabe ale unui ordin au importanţă şi sunt pronunţate răspicat. Datorită experienţei îndelungate, Philip putea urmări sensul spuselor şefului; răspunse deci sigur pe sine:

— Nu, n-aş putea s-o las pe Hilary singură, cu toate pe cap. Nu timp de şase luni.

— Mmmmmun că nu, mormăi Masters, trădând, prin felul cum îşi muta greutatea corporală de pe un picior pe altul, o anumită dezamăgire şi iritare. Mmmmmnocazie, totuşi.

Strunindu-şi bine mintea, Philip izbuti în cele din urmă să potrivească informaţiile disparate într-un întreg şi să înţeleagă că profesorul ce candidase pentru schimbul de locuri din acest an se retrăsese în ultima clipă, întrucât i se oferise o catedră în Australia. După toate aparenţele, Comitetul însărcinat cu această problemă căuta urgent un înlocuitor, iar Masters (preşedintele acelui comitet) era gata să-i netezească lui Philip calea, dacă l-ar fi interesat.

— Mmmmai gândeşte-te, îl sfătuise.

Philip se mai gândise. Ziua întreagă. Cu o indiferenţă studiată îi comunicase dilema sa lui Hilary, pe când spălau împreună vasele, după cină.

— Ar trebui să primeşti, zise ea, după un moment de reflecţie. Ai nevoie de o schimbare, să mai răsufli şi tu. Te băbeşti de tot.

Philip nu avea argumente să o contrazică.

— Dar copiii? Ce se va întâmpla cu examenele lui Robert? întrebă, ţinând în mâini ca pe o ultimă speranţă o farfurie de pe care picurau zoaie.

De data asta, Hilary consumă mai mult timp reflectând.

— Ai putea pleca singur, propuse în cele din urmă. Eu rămân acasă cu copiii.

— Nu, n-ar fi cinstit, protestase el. Nici prin gând nu-mi trece.

— Mă descurc eu, insistase ea, luându-i farfuria din mână. Oricum, nu se poate pune problema să plecăm toţi, când termenul e atât de apropiat. De exemplu, cum am proceda cu casa? N-o putem lăsa goală pe timpul iernii. Pe urmă, costul biletelor de avion…

— Trebuie să recunosc, răspunsese Philip, împrospătând apa din chiuvetă şi agitând energic detergentul de vase, că, dacă m-aş duce singur, aş economisi o groază de bani. Destui, cred, ca să plătesc instalaţia de încălzire centrală.

A avea o instalaţie de încălzire centrală în casa lor rece, umedă, exagerat de mare, era de multă vreme un vis irealizabil pentru familia Swallow.

— Acceptă, dragule, insistase cu un zâmbet inimos Hilary. Ar fi păcat să scapi ocazia. Poate că Gordon n-are să mai fie niciodată Preşedintele Comitetului.

— Trebuie să recunosc, a fost frumos din partea lui că s-a gândit la mine.

— Mereu te plângi că nu te apreciază.

— Ştiu. Cred că am fost nedrept cu el.

În realitate, Gordon se hotărâse să-l ajute pe Philip să plece la Euphoric State fiindcă intenţiona să-l promoveze la rangul de conferenţiar pe un membru mai tânăr al colectivului, un lingvist foarte prolific, tentat de ofertele primite de la noile universităţi, iar promovarea acestuia s-ar fi putut săvârşi cu mai puţine probleme în absenţa lui Philip. Bineînţeles, Philip nu trebuia să afle nimic, dar un tip mai puţin naiv decât el în ceea ce priveşte politica de cadre ar fi mirosit imediat că ceva nu era în regulă.

— Eşti sigură că nu te superi? o întrebase Philip pe Hilary, întrebare pe care avea să i-o pună zilnic până la plecare. O repetase chiar şi în gara Rummidge, în clipa despărţirii: „Eşti chiar sigură că nu te superi?“

— Dragule, de câte ori o să mă mai întrebi? Sigur că tuturor o să ne fie dor de tine. Iar ţie, sper, o să-ţi fie dor de noi, nu-i aşa? îl tachinase ea, blând.

— Fireşte că o să-mi fie.

Dar tocmai de aici provenea sentimentul de culpă. Nu era deloc convins că-i va fi dor de familia sa. Nu le purta gând rău copiilor, dar credea că se putea lipsi de ei fără probleme, garantat, timp de şase luni. Cât despre Hilary, după atâţia ani îi venea greu să o conceapă ca pe o entitate ontologic deosebită de progeniturile ei. În viziunea lui, ea exista mai ales ca un transmiţător de informaţii, avertismente, solicitări şi obligaţii cu referire la Amanda, Robert şi Matthew. Dacă ar fi plecat ea în America, iar el ar fi rămas acasă cu copiii, atunci da, i-ar fi simţit cumplit lipsa. Dar, dacă odraslele n-ar fi existat, nu i-ar fi fost prea uşor să indice un motiv potrivit căruia ar fi avut nevoie de nevastă.

Sigur, era problema iubirii carnale, dar în ultimii ani rolul ei se diminuase considerabil în căsnicia Swallow. Niciodată nu mai atinsese nivelul amorului făcut în timpul prelungitei luni de miere americane (dar ce altceva îl atinsese?). Bunăoară, în America, în momentul orgasmului, Hilary emitea totdeauna un mic ţipăt ascuţit, care-l excita şi mai mult pe Philip; în prima lor noapte la Rummidge însă, tocmai când îşi aşterneau patul în apartamentul închiriat într-o veche hardughie de casă, împărţită cu nepricepere în locuinţe mici, o persoană necunoscută tuşise uşor, dar clar în camera alăturată şi din acel moment, deşi se mutaseră curând într-o locuinţă mult mai bine izolată fonic, orgasmele lui Hilary (dacă mai puteau fi numite astfel) nu mai erau punctate de nimic mai dramatic decât un suspin şuierător, ca zgomotul aerului ce iese dintr-un Lilo¹⁸.

Niciodată, în anii pe care-i petrecuseră, căsătoriţi, la Rummidge, Hilary nu-i refuzase avansurile, dar nici nu se poate spune că l-ar fi îmbiat ea vreodată să facă dragoste. Se lăsa luată în braţe cu aceeaşi amabilitate calmă, uşor distrată, cu care-i pregătea micul dejun sau îi netezea cămăşile cu fierul de călcat. Treptat, cu anii, şi interesul lui Philip faţă de aspectul carnal al relaţiei lor se diminuase, dar el se auto-liniştea, spunându-şi că e vorba despre o evoluţie normală.

Erupţia bruscă a Revoluţiei Sexuale din mijlocul deceniului şapte îl descumpănise oarecum, ce-i drept. Ziarul duminical pe care-l cumpăra din primele săptămâni petrecute la Universitate – un jurnal serios, scris îndesat, plin până la refuz de recenzii de cărţi şi fragmente din memoriile oamenilor de stat – făcuse, brusc, o adevărată eczemă de sfârcuri şi fotografii colorate cu desuuri lejere de purtat après-sex. Studentele al căror îndrumător era începuseră dintr-odată să se îmbrace ca prostituatele, cu fustele atât de scurte încât, atunci când nu-şi putea aminti numele lor, le deosebea una de alta prin culoarea chiloţeilor. Acasă, lectura romanelor contemporane devenise riscantă, deoarece oricând unul dintre copii i se putea uita peste umăr. Filmele şi televiziunea îl bombardau cu acelaşi mesaj: că toţi ceilalţi făceau dragoste mai des şi cu mai multă imaginaţie decât el.

Dar chiar aşa să fi stat lucrurile? E binecunoscut că întotdeauna au existat mai multe cazuri de adulter în literatură decât în realitate şi fără îndoială că raportul acesta se menţinea şi în cazul avorturilor. Examinând chipurile colegilor, în Sala Comună a profesorilor, se liniştea: nu zărea nici măcar o cută care să vorbească despre Poftele Satisfăcute. Mai erau, vezi bine, şi studenţii – toată lumea ştia că ei făceau dragoste cu nemiluita. Ca educator¹⁹, era tentat să vadă mai ales dezavantajele: îi distrăgea de la treabă, îi extenua, fetele rămâneau gravide şi nu se puteau prezenta la examene, sau luau contraceptive şi sufereau efecte secundare. Îi invidia, totuşi, pentru lumea plină de posibilităţi captivante în care se mişcau, o lume debordând de pulpe dezgolite, de manuale de învăţare a sexului expuse pe standurile din gări, de muzică erotică şi despuiere neruşinată a trupului pe scenă şi pe ecran. Prin comparaţie, propria sa adolescenţă părea sărăcăcioasă şi constipată, limitată, în ceea ce priveşte satisfacerea curiozităţii şi a poftelor, la cărţile mai risqué din colecţia Penguin Classics şi la ultimul vals de la Balurile Colegiului, când se micşora lumina şi-ţi puteai strânge partenera – învelită în câţiva yarzi de tafta alunecoasă – suficient de tare ca să simţi cu coapsele basorelieful jartierelor ei.

Un lucru pentru care îi invidia cu adevărat pe cei tineri era stilul lor de dans; nu se trădase însă faţă de nimeni în această privinţă. Sub pretextul că le face pe plac odraslelor sale, arborând o expresie anume studiată pentru a arăta un dispreţ amuzant, urmărea Top of the Pops şi alte programe T.V. de felul acesta cu sentimente dureros-amestecate, de plăcere şi regret. Cât erau de încântătoare pulpele lucitoare şi poponeţele ce tresăreau, capetele lăsate să atârne moale şi sânii fremătători; cât de eliberator şi delicios de zănatic era totul! Şi ce infinit de triste păreau, privind în urmă, dansurile tinereţilor sale, foxtrot-urile şi quick-step-urile acelea ţopăite cu încheieturile ţepene, cu mişcări robotizate, la care fusese atât de inabil! Noul stil de dans părea uşor: nimeni nu se temea că va face o mişcare greşită, că va călca pe bombeurile partenerei, că o va manevra ca pe un mic automobil electric, izbind-o de altă pereche de roboţi. Fără îndoială că era uşor; instinctul îi spunea că ar putea dansa astfel, dar acum era, fireşte, prea târziu, aşa cum prea târziu era să-şi pieptene părul pe frunte, să poarte cămăşi Paisley sau s-o convingă pe Hilary să încerce împreună noi poziţii de acuplare sexuală.

Pe scurt, dacă Philip Swallow se simţea dezavantajat din punct de vedere sexual, constata acest lucru într-un spirit strict elegiac. Niciodată nu-i trecuse prin cap că mai avea timp să se alăture hoardei de discipoli ai lui Dionysos. Niciodată nu-i trecuse prin cap să o „traducă“ pe Hilary cu una dintre tinerelele nubile care viermuiau pe coridoarele Facultăţii de Engleză de la Rummidge. Mai corect spus, asemenea idei nu încercaseră niciodată eul său conştient, englezesc. Se prea poate ca inconştientul să-i fi reacţionat altfel; e posibil ca adânc, foarte adânc, în sinea lui, rădăcinile stării euforice de acum să fie înfipte în sentimentul de anticipare a unor aventuri amoroase. Dar, chiar dacă aşa stau lucrurile, nici un fel de ecou al lor nu s-a ridicat la suprafaţa ego-ului lui Philip. În clipa aceasta, cel mai destrăbălat plan ce i se lăfăie în minte este să-şi petreacă proxima duminică în pat, fumând, citind gazetele şi uitându-se la televizor.

Ce fericire! Să nu trebuiască să te scoli din pat şi să iei micul dejun în familie, să speli maşina, să tunzi gazonul şi să-ţi îndeplineşti toate celelalte sarcini ale sabatului secular, britanic. Mai ales să nu fii nevoit să ieşi la o plimbare duminicală după-amiaza. Să nu trebuiască să te urneşti din fotoliu, toropit după prânzul duminical, pentru a-i da lui Hilary o mână de ajutor la prinderea şi îmbrăcarea copiilor refractari, pentru a încerca să găseşti o nouă, dar la fel de absurdă destinaţie pentru o plimbare cu maşina sau pentru a-ţi târşâi picioarele până la unul din parcurile locale, unde alte mici nuclee familiale se învârt apatic, precum sufletele celor damnaţi în iad, bătute de vânturile pline de nisip, printre vârtejurile de gunoaie şi frunze moarte, pe lângă leagăne scârţâitoare şi terenuri de fotbal pustii, pe lângă bazine cu apă stătută şi lacuri artificiale la malul cărora sunt ferecate în lanţuri bărcile de canotaj, printr-un decret sabatic, parcă pentru a sublinia imposibilitatea evadării. La nausée²⁰, în stil Rummidge. Ei bine, a scăpat de toate, pe timp de şase luni.

Philip îşi striveşte ţigara în scrumieră şi aprinde alta. Nu-i permis să fumezi pipă în avion.

Se uită la ceas. S-a scurs mai bine de jumătate din timpul de zbor. O mişcare generală însufleţeşte dintr-odată cabina. Priveşte atent în jur, îngrijorat că s-ar putea să-i scape ceva. Toată lumea îşi pune pe urechi căştile mititele de plastic ce se aflau, la îmbarcare, pe scaunul fiecăruia, învelite în pungi transparente de polietilenă. În partea din faţă a secţiunii pentru clasa „turist“, o stewardesă se luptă cu un aparat de formă tubulară. Ce plăcere, o să li se dea un film sau, mai degrabă, un movie. Se percepe o taxă suplimentară, plătită bucuros de Philip. O bătrânică zbârcită ce are locul de cealaltă parte a intervalului îi arată cum să pună în priză căştile care, descoperă el, transmit deja programe distractive pe trei canale: Bartok, Muzak şi pălăvrăgeală pentru cei mici. Condiţionat cultural să aleagă Bartok, trece, după câteva minute, la Muzak, o interpretare flegmatică, susurată a… cum se numeşte melodia?… „Micile noastre nebunii“…

Între timp, în Boeing-ul celălalt, Morris Zapp tocmai a descoperit ce anume îi provoacă senzaţia că ceva nu e în regulă cu zborul său. Descoperirea este consecinţa întârziată a străbaterii, în lung, a întregului avion, pentru a folosi toaleta, şi îl izbeşte ca un gag cu efect întârziat, dintr-o comedie, tocmai când şi-a isprăvit treaba acolo. La întoarcere îşi verifică bănuiala, scrutând fiecare rând de fotolii, până când ajunge înapoi la locul său, din partea din faţă. Se lasă greoi în scaun şi, aşa cum îi este obiceiul când gândeşte aprig, îşi pune picior peste picior şi bate o darabană complexă, cu unghiile, în talpa pantofului drept.

Cu excepţia sa, toţi pasagerii din avion sunt femei.

Ce interpretare i se poate da acestui fapt? Probabilitatea ca o astfel de potriveală să fie întâmplătoare trebuie să fie infinitezimală. Improvidenţa la lucru, din nou. Ce şansă va avea el în caz de avarie, când prioritatea va fi a femeilor şi a copiilor, iar el va ocupa locul o sută cincizeci şi şase pe lista programării pentru bărcile de salvare?

— Dacă nu vă supăraţi…

E ochelarista blondă de alături. Ţine pe genunchi o revistă deschisă, apăsând cu degetul arătător pe o pagină a ei, ca şi cum ar dori să indice un paragraf.

— Pot să vă întreb ceva referitor la codul bunelor maniere?

El rânjeşte, mijindu-şi ochii spre revistă.

— N-o să-mi spuneţi că în Ramparts au mai nou o rubrică de etichetă?

— Dacă o doamnă bagă de seamă că prohabul unui domn este desfăcut, poate să-i atragă atenţia?

— Absolut.

— Vi-i desfăcut prohabul, dom’le, anunţă fata şi-şi reia lectura, ţinând sus revista Ramparts, ca să-şi ascundă faţa în ea, în timp ce Morris îşi aranja, grăbit, hainele.

— Spuneţi-mi, reia el discuţia pe un ton normal (căci Morris Zapp nu crede în necesitatea de a permite situaţiilor de jenă publică să se răcească şi să persiste), spuneţi-mi, n-aţi observat nimic caraghios aici, în avion?

— Caraghios?

— În legătură cu pasagerii.

Revista coboară încet, lentilele enorme se rotesc lent înspre el.

— Doar pe dumneavoastră, cred.

— Deci şi dumneavoastră v-aţi dat seama! exclamă Zapp. Pe mine, abia acum m-a izbit. Drept în moalele capului. Pe când eram la closet… Din cauza asta… Oricum, vă sunt recunoscător că mi-aţi atras atenţia.

Face un mic gest spre perineu.

— Cu plăcere, răspunde tânăra. Dar cum de călătoriţi cu un avion charter?

— O studentă de-a mea mi-a vândut biletul ei.

— Atunci totul e clar, conchide fata. Oricum, nu mi se părea că aţi avea nevoie de un avort.

BOINNNNNGGG! Fisa pică, în capul lui Zapp, cu zgomot de tunet. Pe furiş, se uită înapoi, peste speteaza fotoliului. Vede o sută cincizeci şi cinci de femei, în cele mai variate ipostaze – unele moţăie, altele croşetează, altele privesc pe geam –, dar toate sunt (constată el acum) nefiresc de tăcute, închise în sine, deprimate. Câteva perechi de ochi îi întâlnesc privirea şi scânteile asasine pe care le emit îl fac să bată în retragere. Se întoarce îngreţoşat spre blondă, arată vlăguit cu degetul mare peste umăr şi şopteşte răguşit:

— Vreţi să spuneţi că toate femeile astea…?

Blonda dă din cap că da.

— Sfinte Sisoie! (În situaţiile stresante, Zapp, al cărui stoc de sudalme şi obscenităţi s-a banalizat de prea multă folosinţă zilnică, tinde să recurgă la exclamaţii blânde de acest tip.)

— Fie-mi iertată curiozitatea, revine blonda cu o întrebare. Aţi plătit tot tacâmul – călătoria dus-întors, onorariul chirurgului, cinci zile de convalescenţă într-o rezervă cu asistentă medicală la dispoziţie şi excursiile la Stratford-upon-Avon?

— Ce legătură are asta cu Stratford-upon-Avon, pentru numele lui Dumnezeu?

— Se presupune că-ţi reface moralul după operaţie. Şi mai vezi şi o piesă.

— Totul e bine când sfârşeşte cu bine? îi dă Zapp, fulgerător, replica.

Dar gluma lui maschează o nelinişte profundă. Bineînţeles că a auzit de aceste excursii cu servicii incluse, organizate în statele în care e greu să avortezi pe cale legală, pentru a profita de noua şi foarte îngăduitoarea legislaţie engleză. Într-o discuţie obişnuită, ar fi ridicat pur şi simplu din umeri, taxând problema drept o nouă manifestare firească a legii cererii şi ofertei, poate cu o înţepătură la adresa lui John Bull²¹, care, în sfârşit, găsise o soluţie pentru reglarea balanţei de plăţi. Morris Zapp nu este nici pudibond, nici reacţionar. La multe sondaje de opinie s-a declarat în favoarea abrogării legii avortului, încă în vigoare în Euphoria (şi în favoarea abrogării legilor ce interzic preacurvia, masturbarea, adulterul, sodomia, fellatio, cunnilingus şi împreunarea sexuală în care femela adoptă poziţia dominantă; primii colonişti ai Euphoriei făceau parte dintr-o sectă puritană de o remarcabilă îngustime a minţii, iar tabuurile acestora se regăseau, fosilizate, în codul penal al statului, un cod care, dacă ar fi fost aplicat cu toată stricteţea, ar fi azvârlit în închisoare cam nouăzeci la sută din populaţia de azi). Cu totul altceva este însă a te pomeni captiv într-un aeroplan, înconjurat de o sută cincizeci şi cinci de femei care se duc să plătească pentru păcatele lor. Gândul la cei o sută cincizeci şi cinci de pasageri clandestini condamnaţi la moarte îi dă fiori pe şira curbată a spinării şi o trepidaţie bruscă a avionului, care traversează zona de turbulenţă străbătută recent şi de Philip Swallow, îl face să dârdâie de spaimă.

Căci Morris Zapp este echivalentul din secolul douăzeci al Creştinului Nominal al lui Swift – el este Ateul Nominal. Dedesubtul faţadei dure, de evreu liber-cugetător (exact soiul de care credea T.S. Eliot că se poate dispensa o comunitate organică) există un sâmbure de frică de Dumnezeu, iudeo-creştină, de modă veche. Dacă astronauţii de pe Apollo ar fi anunţat descoperirea unui mesaj, săpat cu litere gigantice pe faţa nevăzută a lunii, cu enunţul „Ştirile despre moartea mea sunt mult prea exagerate“²², evenimentul nu l-ar fi luat pe Morris Zapp pe nepregătite, i-ar fi confirmat doar temerile cele mai profunde. În acest moment se simte extrem de vulnerabil, pradă uşoară răzbunării divine. Nu crede că Improvidenţa, bătrâna Cotoroanţă, va privi din cer fără să mişte un deget, în timp ce serviciile charter cu cliente pentru avort îi bâzâie pe sub nas, poluând stratosfera şi provocându-i Îngerului Consemnator crampe musculare de atâta scris; nu, domnule, într-o lună de zile o să plesnească unul dintre avioane, doborându-l de pe cer şi de ce, mă rog, n-ar fi chiar avionul lui acela?

Zapp se scufundă în autocompătimire. De ce să tragă şi el ponoasele, din cauza femeilor ăstora nepăsătoare, cu inima împietrită? O singură dată în viaţă a ciocănit şi el o fată, dar şi atunci a făcut din ea o femeie cinstită (femeia a divorţat de el după trei ani, dar asta-i altă poveste, acuzaţiile să vină pe rând, vă rog!). E o înscenare. Totul e făcătura curvuliţei care i-a vândut biletul, la mai puţin de jumătate de preţ, în aşa fel încât el nu putuse rezista tentaţiei, deşi, pe moment, se întrebase cum de este atât de generoasă când, cu numai o săptămână înainte, el refuzase să-i ridice nota de la C la B. Probabil că nu-i venise ciclul şi se repezise să-şi rezerve un loc la Expresul Avorturilor, după care testul de graviditate ieşise negativ şi atunci tipa îşi spusese: ştiu eu ce să fac, Profesorul Zapp se duce în Europa, îi vând biletul meu şi dar-ar trăsnetul în avion! Frumoasă răsplată pentru străduinţa de a păstra ştacheta academică ridicată!

Îşi dă seama că fata de alături îl studiază cu interes.

— Sunteţi profesor universitar? se interesează ea.

— Da, la Euphoric State.

— Zău? Ce predaţi? Eu studiez antropologia, ca primă specialitate, la Euphoria College.

— Euphoria College? Asta nu-i şcoala aia catolică, din Esseph?

— Ba da.

— Dar atunci ce căutaţi în avionul ăsta? şuieră el, revărsându-şi întreaga indignare morală şi teama superstiţioasă asupra zănaticei blonde. Dacă până şi catolicii sar pe scările trenului cu avorturi, ce perspectivă mai are specia omenească?

— Eu sunt catolică de subterană, îi dă replica fata, cu toată seriozitatea. Nu mă ţin de dogmă. Sunt foarte independentă.

În spatele ochelarilor enormi, ochii ei sunt limpezi, netulburaţi. Morris Zapp simte cum i se urcă la cap zelul de misionar. Va face o faptă bună, o va învăţa pe fiinţa inocentă de lângă el să deosebească binele de rău, o va convinge să renunţe la intenţia ei imorală. Şi un singur tăciune smuls din foc va fi suficient pentru a-i asigura o aterizare lină. Se apleacă, plin de vioiciune, spre ea.

— Ascultă, copilo, să-ţi dau un sfat părintesc. Renunţă. N-ai să ţi-o ierţi niciodată! Lasă copilul să se nască. Dă-l la adoptat – nici o problemă, agenţiile care se ocupă cu aşa ceva sunt avide după material proaspăt. Poate că tatăl va dori să te ia de nevastă când o să vadă bebeluşul – se întâmplă nu o dată, ştii.

— N-ar putea.

— E deja însurat, ai?

Morris Zapp clatină amar din cap, cu referire la depravarea sexului tare.

— Ba nu, dar e preot.

Zapp îşi apleacă fruntea, îşi îngroapă faţa în căuşul palmelor.

— Nu vă simţiţi bine?

— Doar o urmă de greaţă matinală, bolboroseşte Zapp printre degete. Şi preotul ăsta îţi plăteşte călătoria din cutia de milă a parohiei? A făcut o colectă specială, sau ce?

— El nu are idee de ce se întâmplă.

— Nici nu i-ai spus că eşti însărcinată?

— N-am vrut să-l oblig să aleagă între mine şi legământul făcut cu Domnul.

— I-a mai rămas ceva din acel legământ?

— Sărăcia, castitatea şi obedienţa, recapitulează, meditativ, tânăra. Păi, socot că este în continuare sărac.

— Deci cine suportă costul excursiei?

— Eu lucrez seara pe South Strand.

— Într-unul din barurile cu chelneriţe fără sutien?

— Nu, într-un magazin de discuri. Dar e adevărat că am câştigat bani, ca să mă întreţin în primul an, ca dansatoare cu bustul gol. Pe urmă însă mi-am dat demisia, văzând că exploatarea se făcea la sânge.

— Plăteşti de te-ndoi în lupanarele alea, nu?

— Eu voiam să spun că mă exploatau pe mine, nu pe clienţi, răspunde fata, cu o urmă de dispreţ în voce. Cam pe atunci mi s-a deşteptat şi interesul pentru Mişcarea de Eliberare a Femeilor.

— Mişcarea de Eliberare a Femeilor? Asta ce mai e? întreabă Morris Zapp, neplăcându-i câtuşi de puţin cum sună. N-am auzit niciodată. (Puţini auziseră, în acea primă zi a anului 1969.)

— O să auziţi, domnule profesor. O să auziţi.

Estimp, Philip Swallow a angajat şi el o conversaţie cu un tovarăş de drum.

După ce s-a terminat filmul (a fost un western şi larma de pe banda sonoră i-a provocat dureri de cap, aşa că a urmărit duelul cu pistoalele din final ascultând Muzak în căşti) constată că i s-a evaporat o bună parte din joie de vivre²³. S-a cam săturat să şadă nemişcat, se foieşte în fotoliu, încercând să găsească o poziţie inedită a membrelor, zumzetul înăbuşit al motoarelor cu reacţie îl calcă pe nervi şi orice privire aruncată pe hublou îi provoacă vertij. Încearcă să citească un Time, oferit de compania aeriană, dar nu se poate concentra. Cel mai mult îşi doreşte o ceaşcă bună de ceai – ceasul lui indică mijlocul după-amiezii – dar, când îşi ia inima în dinţi şi-o roagă pe însoţitoarea de bord să-i aducă una, ea îi răspunde sec că peste o oră se va servi micul dejun. El a luat deja un mic dejun astăzi şi nu doreşte neapărat încă unul, dar totul trebuie pus, fireşte, pe seama schimbării de fuse orare. Acum, în Euphoria este – ia să vedem – cu şapte sau opt ore mai devreme decât la Londra? Sau mai târziu? Adăugăm sau scădem? Ne aflăm tot în ziua în care am pornit la drum, sau e deja mâine? Sau ieri? Prin urmare, soarele răsare la est… Atâta efort intelectual îl face să se încrunte, dar adunările lui nu dau, pur şi simplu, rezultate credibile…

— Măi, să fie!

Philip ridică ochii, clipind, către tânărul care s-a oprit pe interval în dreptul său. Acesta este o adevărată arătare. Poartă pantaloni evazaţi, din piele de căprioară, şi un fel de pieptar uriaş din aba, cu franjuri, care-i atârnă până la genunchi, deasupra unei cămăşi în dungi roz-galbene, ce te trimit cu gândul la o acadea răsucită. Pletele roşcovane şi ondulate îi ajung până la umeri şi poartă o mustaţă de bandit, uşor mai închisă la culoare. Pe pieptar, dispuse pe trei rânduri, ca medaliile militare, se văd mai bine de o duzină de insigne în culori psihedelice.

— Mă mai ţineţi minte, domnule Swallow?

— Păi…

Philip scormoneşte în memorie. Individul îi pare cunoscut, dar… Dintr-odată, ochiul stâng al tânărului ia, deconcertant, o poziţie piezişă, ca şi cum ar fi surprins un motor pe cale să se desprindă de pe aripi şi Philip îşi aminteşte.

— Boon! Dumnezeule mare, nu te-am recunoscut… Te-ai cam… ăăă… schimbat.

Boon, încântat, chicoteşte.

— Fantastic! Să nu-mi spuneţi că mergeţi la Euphoric State!

— Ba da. Întâmplător, chiar acolo mă duc.

— Colosal! Şi eu.

— Dumneata?

— Nu vă amintiţi că mi-aţi dat o scrisoare de recomandare?

— Scriu multe recomandări, Boon.

— Asta-i drept, e ca pocherul mecanic, ştiţi, tragi şi tot tragi de mâner. Nu te lăsa niciodată. Şi, dintr-odată, BINGO!! Stă cineva lângă dumneavoastră? Nu? Vin eu, într-o secundă. Mai întâi să mă uşurez. Să nu plecaţi.

Îşi reia călătoria întreruptă spre toaletă, cât pe-aci să se izbească de o stewardesă ce merge în direcţia opusă. Boon o ajută să-şi recapete echilibrul, prinzând-o cu amândouă mâinile. Philip îl aude murmurând „Pardon, dragă“ şi fata îi dăruieşte un zâmbet indulgent. Boon a rămas Boon!

În împrejurări normale, o întâlnire accidentală cu Charles Boon nu i-ar fi provocat lui Philip nici cea mai mică plăcere. Era un tânăr care absolvise acum doi ani, după o studenţie dificilă şi discutabilă din multe puncte de vedere, la Rummidge. Făcuse parte dintr-o categorie de studenţi pe care Philip îi denumea, în particular, „Urşii de Pluş ai Facultăţii“. Aceştia erau băieţi inteligenţi de origine plebee care, spre deosebire de bursierul tradiţional (cum fusese Philip însuşi), nu aveau nici urmă de respect pentru valorile sociale şi culturale ale instituţiei care-şi deschisese braţele ca să-i primească, ci arboraseră, până în ceasul absolvirii, un stil de o mârlănie ostentativă în îmbrăcăminte, comportament şi vorbire. Soseau cu întârziere la ore, nespălaţi, nebărbieriţi şi îmbrăcaţi cu haine în care se vedea (mirosea) de la o poştă că dormiseră; se trânteau pe scaune şi-şi răsuceau singuri ţigările, ca să le stingă după aceea pe mobilă; luau în derâdere entuziasmele copilăreşti, condiţionate de educaţia urbană, ale altor studenţi, răspundeau la întrebările ce le erau adresate cu câteva regionalisme monosilabice şi compuneau eseuri derutant de subtile, cu totul şi cu totul distructive, scrise în stilul lui F.R. Leavis²⁴. Poate ca un fel de penitenţă pentru propriile lor idei preconcepute, profesorii de la Rummidge primeau în mod regulat, an după an, câte trei sau patru studenţi din această categorie. Invariabil, aceştia provocau crize disciplinare. În memorabila sa carieră de student, Charles Boon implicase gazeta studenţească Rumble²⁵, al cărei redactor fusese, într-un costisitor proces de calomnie, intentat de primăreasa din Rummidge; îl făcuse pe directorul Cazărilor să iasă prematur la pensie, din cauza unor tulburări nervoase de care mai suferea şi acum; apăruse beat la concursul „Competiţia Universitară“; lansase o campanie (eşuată) pentru distribuirea de anticoncepţionale gratuite după Balul Bobocilor şi se apărase singur (cu succes) la tribunal de acuzaţia că ar fi şterpelit cărţi de la Librăria Universităţii.

În calitate de îndrumător al lui Boon, în anul trei, Philip jucase un rol minor, dar epuizant, în câteva dintre dramele acestea. După o şedinţă a examinatorilor care durase zece ore, dintre care nouă fuseseră folosite pentru a discuta lucrările scrise ale lui Boon, i se acordase calificativul „Foarte Satisfăcător“, un compromis încheiat, nu fără bombăneli, între cei ce doriseră să-l trântească şi cei care doriseră să-i dea „Foarte Bine“. La Ziua Absolventului, Philip îi strânsese, afabil, mâna lui Boon, gândindu-se, bucuros, că nu va mai avea de-a face cu el de acum înainte, dar speranţa i se dovedise prematură. Deşi nu izbutise să obţină o bursă pentru studii postuniversitare, Boon continuase să bântuie, câteva luni, pe coridoarele Facultăţii de Artă, dându-le de înţeles celorlalţi studenţi că ar fi angajat ca asistent-cercetător, şi sperând că în felul acesta va pune facultatea într-o situaţie atât de jenantă, încât îl va angaja cu adevărat. După eşecul acestui gambit, Boon se volatilizase, în sfârşit, de la Rummidge, dar lui Philip, cel puţin, nu i-a fost dat să uite de existenţa lui. Rareori trecuse câte o săptămână fără să fi fost solicitat să întocmească o scrisoare confidenţială cu referire la caracterul şi înzestrarea intelectuală ale lui Charles Boon, la aptitudinile acestuia de a ocupa un post sau altul în lumea asta mare. La început, fusese vorba mai ales despre catedre sau burse postuniversitare în ţară sau în străinătate. Ulterior, cererile de angajare ale lui Boon dobândiseră un caracter mai aleatoriu, mai nepăsător, ca atunci când un om nu se poate abţine să nu arunce mereu zarurile, dar nu are răbdare să vadă câte puncte face. Ţintea uneori absurd de sus, alteori grotesc de jos. La un moment dat, aspirase să devină ataşat cultural în Serviciul Diplomatic sau şeful Departamentului Programe al Televiziunii din Ghana, iar în momentul următor s-ar fi mulţumit şi cu slujba de supraveghetor de atelier la Compania de Şuruburi Wallsall sau de îngrijitor de toalete la Southport Corporation. Dacă obţinuse, cumva, vreuna din slujbele acestea, era evident că nu reuşise să le păstreze prea multă vreme, pentru că pârâiaşul cererilor de recomandare nu seca nicidecum. La început, Philip dăduse răspunsuri oneste; mai apoi înţelesese că, în felul acesta, se autocondamna la o corespondenţă pe viaţă şi începuse să înlăture din caracterizări trăsăturile mai puţin credibile ale caracterului şi activităţii fostului său student. Sfârşise prin a răspunde la fiecare cerere de a da referinţe cu un neruşinat panegiric, valabil în toate cazurile, pe care-l ţinea în cabinetul său de la facultate, în secţiunea „treburi permanente“, şi probabil că acest document îi adusese în cele din urmă lui Boon o bursă la Euphoric State, pentru studii postuniversitare. Iar acum sperjurul lui Philip s-a întors împotriva lui însuşi, cum se întâmplă întotdeauna când păcătuieşti astfel. Era al naibii de neplăcut că se duceau în acelaşi timp la Euphoric State – spera din tot sufletul că nu se va descoperi că el fusese sponsorul originar al lui Boon. Cu orice preţ, Boon trebuia împiedicat să se înscrie la cursurile lui.

În pofida acestor temeri, lui Philip nu-i displace cu totul că se află în acelaşi avion cu Charles Boon. De fapt, îl aşteaptă pe acesta să revină cu un sentiment înrudit cu plăcerea. Aceasta – îşi oferă el singur o explicaţie – din cauză că l-a plictisit călătoria şi e bucuros să aibă un tovarăş pentru ultimele şi cele mai grele ore ale interminabilului zbor; însă adevăratul motiv este că Philip doreşte să se împăuneze. Glorioasa lui aventură are, la urma urmei, nevoie de o oglindă reflectorizantă, de cineva capabil să înregistreze metamorfozarea anonimului lector de la Rummidge în Profesorul Oaspete – Philip Swallow, membru al jet-set-ului academic, gata să poarte făclia culturii engleze până în celălalt colţ al lumii, cât ai zice „bilet de avion“. Pe deasupra, se va afla şi el, în sfârşit, într-o poziţie de superioritate faţă de Boon, dată fiind experienţa sa americană anterioară. Boon va dori să fie sfătuit şi informat: bunăoară, de faptul că trebuie să te uiţi mai întâi la stânga când traversezi²⁶; că sintagma „şcoli publice“²⁷ are exact sensul opus celui pe care i-l atribuim acasă; că verbul „knock up“ înseamnă cu totul altceva²⁸. Îl va băga şi în sperieţi, descriindu-i severitatea programelor postuniversitare americane. Da, da, are multe să-i spună lui Charles Boon.

— Ei, şi acum, zice Boon, lăsându-se uşor în fotoliul de lângă Philip, să vă pun la curent cu starea lucrurilor din Euphoria.

Philip rămâne cu gura căscată.

— Vrei să spui c-ai fost deja pe acolo?

Întrebarea îl surprinde pe Boon.

— Păi, cum? Ăsta-i al doilea an. Am venit acasă de Crăciun, atât.

— O, îi scapă lui Philip.

— Probabil că aţi fost de nenumărate ori în Anglia, domnule profesor Zapp, presupune blonda pe care o cheamă Mary Makepeace.

— Niciodată.

— Adevărat? În cazul ăsta, cred că sunteţi groaznic de emoţionat. Aţi predat literatura engleză atâţia ani şi acum aveţi, în sfârşit, ocazia să vedeţi unde s-au întâmplat toate.

— Tocmai de asta mi-e frică, mărturiseşte Morris Zapp.

— Dacă am timp, vreau să mă duc la mormântul străbunicii. E în curtea unei biserici săteşti din Comitatul Durham. Nu vi se pare idilic?

— Fetusul tot acolo ai să-l îngropi?

Mary Makepeace îşi întoarce faţa de la el şi se uită pe fereastră. Rugămintea „Iartă-mă“ urcă spre buzele lui Morris, care şi le muşcă, ca să o oprească.

— Refuzi să iei act de realitate, nu-i aşa? Pretinzi că-i ca o şedinţă la dentist. Ca şi cum ţi-ai scoate o măsea.

— Eu nu mi-am extras niciodată vreun dinte, zice fata, iar el o crede. Ea priveşte cu insistenţă pe fereastră, deşi nu-i nimic de văzut acolo, decât nori care se întind până la orizont, ca un sul nesfârşit de material izolant pentru acoperişuri.

— Iartă-mă, zice Zapp, spre propria-i surprindere.

Mary Makepeace îşi întoarce iarăşi faţa spre el.

— Ce vă roade, domnule profesor Zapp? Nu vă face plăcere că mergeţi în Anglia?

— Ai ghicit.

— Dar de ce? Unde anume vă duceţi?

— Într-un cotlon numit Rummidge. Nu trebuie să mă minţi că ai auzit de el.

— De ce mergeţi acolo?

— E o poveste lungă.

Cum, într-adevăr, era. Întrebarea pusă de Mary Makepeace constituise un subiect gras pentru multe grupuleţe de bârfitori de la Universitate, când se anunţase că Zapp fusese desemnat pentru schimbul din acel an dintre Rummidge şi Euphoria. De ce tocmai Morris Zapp, care pretinsese dintotdeauna că a putut să devină o autoritate în istoria literaturii engleze nu în pofida faptului că nu pusese niciodată piciorul în Anglia, ci tocmai datorită acestei împrejurări, de ce tocmai el, din atâţia candidaţi posibili, să se alăture brusc valului celor ce migrau anual spre Europa? Ba, şi mai şocant, ce sens avea ca un om care ar fi putut obţine o bursă Guggenheim la un simplu semn cu degetul cel mic, ca să petreacă un an splendid citind în bibliotecile din Oxford sau Londra sau, dacă ar fi avut chef, pe Coasta de Azur, să se auto-condamne la şase luni de muncă silnică la Rummidge. Rummidge? Unde era Rummidge? Ce era Rummidge? Cei care ştiau se cutremurau şi strâmbau din nas. Cei ce nu ştiau mergeau acasă, să consulte enciclopedii şi atlase şi reveneau, pleoştiţi, să dezbată problema cu colegii. Dacă totul era pus la cale de Morris, ca să-i servească la consolidarea carierei, nimeni n-ar fi putut explica în ce fel anume se putea realiza aşa ceva. Explicaţia acceptată de cei mai mulţi colegi era că, în sfârşit, Zapp se săturase de Revoluţia Studenţească, de grevele, protestele, cerinţele, revendicările ei ne-negociabile, fiind gata să plece oriunde, fie şi la Rummidge, în căutarea liniştii şi a păcii sufleteşti. Adevărul este că nimeni nu îndrăznise să verifice ipoteza aceasta printr-o raportare la subiectul bârfelor, întrucât rezistenţa opusă de Profesorul Zapp intimidărilor studenţeşti era la fel de legendară ca şi sarcasmul său. În final, se răspândise ştirea că Zapp va pleca în Anglia neînsoţit şi totul se lămurise: căsnicia Zapp era pe ducă. Bârfa murise, treptat – la urma urmei, nu era  vorba despre nimic ieşit din comun. Încă un divorţ, acolo.

Situaţia era, de fapt, mult mai complicată. Désirée, a doua soţie a lui Morris, dorea să divorţeze, iar Morris se împotrivea. Nu de Désirée îi venea greu să se despartă, ci de odraslele comune, Elizabeth şi Darcy, care puseseră stăpânire pe inima, altminteri nesentimentală, a lui Zapp. Nu încăpea îndoială că ambii copii ar fi fost daţi în tutela lui Désirée – nici un judecător, oricât de liberal, n-ar fi despărţit o pereche de gemeni – şi că lui i s-ar fi permis să-i vadă o singură dată pe lună, când i-ar fi dus la o plimbare în parc sau la cinematograf. Trecuse deja prin această experienţă cu fiica de la prima soţie, cu rezultatul că aceasta, crescând, învăţase să-l respecte la fel de mult ca pe agentul de asigurări, cu care probabil că semăna, în viziunea ei copilăroasă, ca două picături de apă, de vreme ce apărea, ca şi acela, în faţa uşii ei la intervale regulate, cu un zâmbet timid ce dorea să cucerească şi cu buzunarele umflate de dulci dividende. Numai că de data asta o vizită l-ar fi costat trei sute de dolari în bilete de călătorie, pentru că Désirée dorea să se mute la New York. Morris se născuse şi crescuse la New York, dar nici prin gând nu-i trecea să se întoarcă acolo; mai mult, ideea de a nu mai vedea megalopolisul niciodată nu-i provoca suferinţă: constatările făcute cu ocazia ultimei călătorii la New York îl îndreptăţeau să creadă că era doar o chestiune de timp până când gunoiul de pe străzi va ajunge la nivelul mansardelor zgârie-norilor, sufocând întreaga populaţie.

Nu, nu dorea să mai îndure o dată calvarul divorţului. O implora pe Désirée să mai acorde mariajului lor o şansă, de dragul copiilor. Inima ei rămânea rece. Oricum, el exercita o influenţă nefastă asupra copiilor; cât despre ea, nu-şi va putea împlini niciodată personalitatea dacă rămânea în continuare măritată cu el.

— Dar ce-ţi fac? întreba el retoric, dând din braţe ca o moară de vânt.

— Mă muşti.

— Credeam că asta te excită.

— Nu la asta mă refeream, vezi ce murdar gândeşti; mă muşti din punct de vedere psihologic. A fi căsătorită cu tine e ca şi cum te-ar înghiţi, încetişor, un piton. Nu sunt decât o umflătură, pe jumătate digerată, în orgoliul tău. Vreau afară. Vreau să fiu liberă. Vreau să fiu din nou o persoană de sine stătătoare.

— Ştii ce, zicea el, hai să terminăm cu rahatul ăsta tip terapie-de-grup. De fapt, e vorba despre studenta cu care m-ai prins astă-vară, nu?

— Nu, dar, ca să obţin divorţul, e bună şi ea. Sunt sigură că judecătorul va fi impresionat când va afla că m-ai lăsat singură la recepţia Decanului şi ai dat fuga acasă să te tăvăleşti în pat cu fata ce îngrijea de copii.

— Dar ţi-am spus că s-a întors în Est, nici măcar nu-i cunosc adresa.

— Nu mă interesează! De ce nu bagi la cap că nu-mi pasă ce faci cu sexul tău mare, gros şi circumcis? Mi se rupe în paişpe dacă perforezi cu el întreaga echipă feminină de hochei pe iarbă, noapte după noapte. Am fumat de mult chestiile astea.

— Auzi, hai să discutăm ca doi oameni înzestraţi cu raţiune, zisese Zapp, arătându-şi seriozitatea prin gestul de a închide televizorul la care, pe tot parcursul discuţiei, trăsese cu ochiul ca să vadă un meci de fotbal american.

După o oră de ciondăneală epuizantă, Désirée acceptase un compromis: va amâna cu şase luni intentarea divorţului, cu condiţia ca Zapp să se mute din casă.

— Unde să mă mut? bombănise el.

— Găseşti tu undeva o cameră. Sau aciuază-te la o studentă de-a ta, sunt sigură că nu duci lipsă de invitaţii.

Morris Zapp se încruntase, prevăzând ce postură umilitoare i se va crea în universitate şi în comunitate: un bărbat alungat din casă, care-şi spală cămăşile la spălătoria automată a Universităţii şi ia masa de unul singur la Clubul Universitarilor.

— Plec undeva, declară el. La sfârşitul semestrului îmi iau şase luni de concediu. Păsuieşte-mă până la Crăciun.

— Unde te duci?

— Oriunde. Brusc, îi veni o idee şi adăugă: În Europa.

— În Europa? Tu?

Viclean, o urmărea cu colţul ochiului. De ani de zile, Désirée îl bătea la cap s-o ducă în Europa, iar el o refuzase cu îndărătnicie. Căci Morris Zapp era o raritate printre profesorii americani de ştiinţe umaniste: o persoană deloc alienată. Iubea America, Euphoria cu osebire. Se mulţumea cu puţin: o climă temperată, o bibliotecă bună, funduleţe apetisante de studente pretutindeni în jur, bani suficienţi pentru trabucuri şi alcool şi pentru întreţinerea unei gospodării moderne şi a două automobile. Primele trei lucruri constituiau, s-ar putea spune, resurse naturale ale Euphoriei, iar pe cel de al patrulea – banii  – şi-l asigurase după ani şi ani de eforturi susţinute. Nu vedea în ce măsură călătoriile i-ar fi putut îmbunătăţi situaţia, mai ales călătoriile în Europa, însoţit de Désirée şi de copii. „Călătoria îngustează mintea“ era unul dintre proverbele casei Zapp. Cu toate acestea, dacă-i ajungea cuţitul la os, era pregătit să sacrifice principiul respectiv în interesul armoniei conjugale.

— Ce-ar fi să mergem împreună? propusese.

Urmărise emoţiile contradictorii ce-i trecură lui Désirée pe faţă, pofta de a călători în Europa, amestecată cu dezgustul nutrit faţă de el. Dezgustul câştigă prin knock-out.

— Du-te şi te… pusese ea capăt discuţiei şi ieşise din cameră.

Morris îşi preparase o băutură ţeapănă, îşi pusese un disc cu Aretha Franklin la hi-fi şi se aşezase în fotoliu, să mediteze. Era bine strâns cu uşa. Ca să-şi salveze onoarea, trebuia să plece în Europa. Ceea ce nu va fi uşor de aranjat, într-un interval atât de scurt. Nu-şi putea permite să o facă pe cheltuială proprie: salariul său era considerabil, dar la fel erau şi cheltuielile de întreţinere, menţinerea stilului de viaţă cu care se obişnuise Désirée, fără să mai pomenim de pensia alimentară plătită Marthei. Nu putea pretinde un concediu de studii plătit, întrucât abia avusese două trimestre libere. Trecuse termenul de înscriere la bursele Guggenheim şi Fulbright şi-i făcea impresia că universităţile europene nu angajau profesori din străinătate cu uşurinţa cu care o făceau cele americane.

În dimineaţa următoare, îl sunase pe decan.

— Bill? Fii atent, aş vrea să plec şase luni în Europa, cât mai curând posibil după Crăciun. Mi-ar prinde bine ceva oficial. Ce ai la dispoziţie?

— Unde anume în Europa, Morris?

— Oriunde, Bill.

— În Anglia?

— Chiar şi în Anglia.

— Uf, Morris, ce păcat că nu te-ai interesat ceva mai devreme. Am avut un loc grozav la Paris, la UNESCO, pe care i l-am dat acum o săptămână lui Ed Waring, de la Sociologie.

— Lasă şansele pierdute, Bill, şi spune-mi ce ai acum.

Se auzise un foşnet de hârtii.

— Păi, ar mai fi schimbul cu Rummidge, dar pe tine nu te poate interesa.

— Dă-mi numa’ amănuntele.

Bill i le dăduse şi trăsese concluzia:

— Precum vezi, Morris, e mult sub nivelul tău.

— Accept.

Bill încercase la început să-l facă să se răzgândească, după care recunoscuse că postul de la Rummidge îi fusese atribuit deja unui lector mai tânăr, de la Metalurgie.

— Anunţă-l că nu poate să plece. Spune-i că s-a făcut o greşeală.

— Nu pot să fac una ca asta, Morris. Fii şi tu rezonabil.

— Avansează-l conferenţiar înainte de termen. Cu asta-i închizi gura.

— Păi… Bill Moser şovăise, apoi suspinase: Să văd ce pot face, Morris.

— Minunat, Bill, să ştii că nu te voi uita.

Vocea lui Bill se coborâse până la un ton mai discret, mai confidenţial.

— De unde provine interesul ăsta brusc pentru Europa, Morris? Te-au dat gata studenţii?

— Bill, cred că glumeşti. Nici vorbă; am nevoie de o schimbare de decor. De o perspectivă inedită. De stimulentul unei culturi de alt tip.

Bill Moser se cutremurase de râs.

Incredulitatea decanului nu-l surprinsese pe Morris Zapp. În răspunsul său însă, existase un sâmbure de adevăr, pe care nici nu ar fi visat să-l recunoască altfel decât îmbrăcat în straiele unei minciuni evidente.

Ca orice om binecuvântat de Dumnezeu cu o sănătate de fier, Morris Zapp avusese, ani de zile, o încredere totală în sine însuşi, considerând repetatele crize de identitate ale colegilor săi simptome de ipohondrie mentală. Nu demult, se surprinsese însă meditând, nici mai mult, nici mai puţin, la sensul vieţii sale. În parte, aceasta era consecinţa succesului de care se bucurase. Era profesor titular la una dintre cele mai prestigioase şi mai frumos amplasate Universităţi ale Americii şi deja funcţionase timp de trei ani, în cadrul sistemului de rotaţie a funcţiilor de la Euphoric State, ca şef de catedră; era un cărturar unanim respectat, cu o listă lungă de publicaţii la activ. Nu mai putea obţine un spor semnificativ de salarizare decât fie transferându-se în vreun loc uitat de Dumnezeu, în Texas sau în Vestul Mijlociu, unde nici un om întreg la minte nu s-ar fi dus nici măcar pentru o mie de dolari pe zi, fie trecând în administraţie, căutându-şi undeva o slujbă de preşedinte de colegiu, ceea ce, în starea actuală a dotărilor universităţilor naţiei, ar fi însemnat o coborâre înainte de vreme în mormânt. Aşadar, la patruzeci de ani, Morris Zapp nu se putea gândi la nici o realizare pe care să n-o fi obţinut deja, iar această situaţie îl deprima cumplit.

Îi rămânea munca de cercetare, desigur, dar, de vreme ce încetase să mai fie un mijloc de atingere a unui scop, o parte din plăcerea cu care i se dedicase odinioară se volatilizase. Reputaţia sa nu mai putea fi sporită, ci doar ştirbită prin adăugarea de noi titluri la bibliografia personală şi înţelegerea acestui adevăr îl făcuse să-şi tempereze zelul, să fie mai prudent. Cu câţiva ani înainte îşi stabilise, cu debordant entuziasm, un proiect critic ambiţios: o serie de comentarii despre Jane Austen care să cuprindă întreaga ei operă, roman după roman, spunând absolut tot ce se putea afirma despre fiecare în parte. Ideea era să întreprindă comentarii exhaustive, examinând romanele din toate unghiurile posibile, istoric, biografic, retoric, mitic, freudian, jungian, existenţialist, marxist, structuralist, alegoric-creştin, etic, exponenţial, lingvistic, fenomenologic, arhetipal şi aşa mai departe; în aşa fel încât, după redactarea fiecărui comentariu, să nu mai rămână absolut nimic de spus despre romanul în chestiune. Finalitatea acestui exerciţiu – după cum se văzuse deseori obligat să explice, cu toată răbdarea de care era capabil – nu era să dea altora posibilitatea de a înţelege mai bine şi de a citi cu delicii sporite romanele lui Jane Austen, încă şi mai puţin de a o proslăvi pe romancieră, ci, mai degrabă, de a face să înceteze definitiv producţia de spanac pe această temă. Comentariile urmau să se adreseze nu cititorului de rând, ci specialistului care, căutând numele lui Zapp la bibliografie, avea să constate că volumul, articolul sau disertaţia pe care le proiectase fuseseră deja anticipate şi, mai mult ca sigur, invalidate. După Zapp, restul trebuia să fie tăcere… Această perspectivă îi producea o satisfacţie profundă. În momentele sale faustice visa că, după ce o va aranja pe Jane Austen, va proceda la fel cu toţi romancierii englezi importanţi, apoi cu poeţii şi cu dramaturgii, poate folosind computere şi echipe de studenţi postuniversitari cu pregătire adecvată, reducând inexorabil sfera literaturii engleze la care se mai puteau face glose, vârând spaima în întreaga industrie academică, făcându-i de prisos pe zeci de colegi: publicaţiile academice îşi vor trage obloanele, cele mai celebre catedre de engleză vor fi abandonate, ca oraşele-stafii din Vestul Sălbatic…

Reiese, poate, cu destulă claritate că Morris Zapp nu avea prea multă stimă pentru colegii săi, truditori pe ogorul literaturii. Aceştia îi păreau creaturi inconsistente, inconstante, iresponsabile, care se bălăceau în relativism ca hipopotamii în glod, ţinându-şi cu multă greutate numai nările în aerul respirabil al bunului-simţ. Tolerau bucuroşi opinii ce se băteau cap în cap cu părerile lor – ba chiar, pentru numele lui Dumnezeu, îşi revizuiau uneori convingerile! Pateticele lor încercări de a fi profunzi nu aveau nimic de-a face cu realitatea şi, ca modalitate, erau mai mult interogative. Le plăcea să-şi înceapă articolele cu formule de genul: „Dorim să punem câteva întrebări referitoare la aşa şi pe dincolo“ şi dădeau impresia că sunt ferm încredinţaţi că şi-au făcut datoria intelectuală, de vreme ce au ridicat semnele de întrebare respective. Manevrele de acest tip îl scoteau din sărite pe Zapp. Orice nătărău – susţinea el – se poate gândi la întrebări. Prin răspunsuri se deosebeau bărbaţii de copii. Dacă nu poţi răspunde la propriile tale întrebări, din două una: fie că nu te-ai pregătit suficient, fie că întrebările nu sunt valabile. În ambele cazuri ar fi preferabil să-ţi ţii pliscul. Azi nu poţi face un pas în domeniul anglisticii fără să te împiedici de o întrebare fără răspuns pe care a lăsat-o baltă un idiot sau altul – ca şi cum ai încerca să repari acoperişul într-un pod plin de mobilă deteriorată, năpădită de praf. Ei bine, comentariile lui Zapp vor pune capăt acestei stări de lucruri, cel puţin în privinţa lui Jane Austen.

Treaba mergea însă greu. Nu terminase nici pe jumătate munca la Raţiune şi simţire şi era deja evident că fiecare comentariu va necesita mai multe volume. Cu excepţia unor articole ocazionale, nu mai publicase, de câţiva ani, nimic. De câteva ori se apucase să lucreze la câte o problemă, doar ca să-şi amintească, după două-trei ore de reflecţie, că-i găsise chiar el o soluţie satisfăcătoare, cu ani în urmă. Cam în aceeaşi perioadă – nici el n-ar fi putut spune dacă era o cauză sau un efect – începuse să nu se mai simtă bine în propriul său trup. Avea indigestii după mesele copioase de la restaurant, trebuia să ia somnifere ca să adoarmă, îi creştea burta şi-i venea tot mai greu să realizeze, într-o şedinţă, mai mult decât un singur orgasm – cel puţin aşa li se plângea, la bere, ortacilor. Adevărul era că în zilele astea nu putea fi sigur că va reuşi nici măcar o dată, iar Désirée avea mai puţine motive decât credea să fie geloasă pe studenta care stătuse cu copiii astă-vară. Organele genitale ale lui Zapp erau departe de a mai fi ceea ce fuseseră, deşi el nu recunoştea acest adevăr nici faţă de sine însuşi, cu atât mai puţin în prezenţa altora. Nu recunoştea public nici că devenise pentru el o povară să reţină atenţia studenţilor, acum când climatul din campus devenea din ce în ce mai ostil valorilor academice tradiţionale. Stilul său de predare era calibrat în aşa fel, încât să-i şocheze pe studenţii cu o pregătire convenţională, silindu-i să abandoneze reverenţa indolentă faţă de literatură şi să adopte o atitudine rece, de rigoare intelectuală. Acest stil devenea ineficient în faţa acelor studenţi ce afişau dispreţ atât faţă de subiect, cât şi faţă de profesionalismul profesorului. Vorbele lui de duh, înţepătoare, se scufundau fără efect în armura protectoare a noii mode de incapacitate de articulare a ideilor, devenită atât de populară, încât până şi cei mai sclipitori cursanţi postuniversitari, profesionişti neiertători în sufletele lor, se simţeau obligaţi să i se conformeze, mormăind la seminarii:

— Păi da, e ca la James, mda, individul se dă modern… ăăă… adică are ceva simbolism şi Dumnezeu e mort şi mai ştiu eu ce, da’ parcă încă mai dă un sfanţ pe inteligenţă şi ai zice că mai crede că totul are sens, Iisuse Hristoase, priceput-aţi?

Nu încăpea îndoială că Jane Austen nu era scriitoarea care ar fi putut cuceri inimile tinerei generaţii. Uneori, Morris se trezea, scăldat în sudoare, din coşmaruri în care studenţii mărşăluiau prin campus cu placarde ce proclamau KNIGHTLEY SUGE, sau FANNY PRICE E O TRĂDĂTOARE. Poate că devenea cu adevărat cam demodat, poate că o schimbare de decor i-ar prinde cu adevărat bine.

Iată în ce fel explica Morris Zapp decizia pe care îl forţase s-o ia ultimatumul lui Désirée. Dar toate argumentele păreau neconvingătoare, acum că şedea în aeroplan alături de gravida Mary Makepeace. Dacă simţea cu adevărat nevoia unei schimbări, era sigur că nu-i trebuia tipul de schimbare pe care i-o putea oferi Anglia. Britanicii nu se bucurau nici de afecţiunea, nici de admiraţia lui. Dintre cei pe care-i cunoscuse – expatriaţi sau profesori veniţi la specializare – majoritatea se purtaseră ca nişte poponari, dar în cele din urmă se dovediseră a nu fi, ceea ce, pentru Zapp, era enervant. La cocktailuri îţi devorau tartinele şi-ţi pileau tot ginul, de parcă abia ieşiseră de la zdup, discutând fără oprire, cu voci piţigăiate şi tremurătoare, despre deosebirile dintre sistemul academic britanic şi cel american, arătând pe şleau că pe cel de al doilea îl considerau o uriaşă afacere mafiotă, suficient de amuzantă, din care erau hotărâţi să-şi ia partea leului în cel mai scurt timp posibil. Studiile lor erau serbede şi amatoristice, impropriu documentate, argumentate lax şi ciuruite de atâtea erori, citate trunchiate sau greşit atribuite şi date incorecte, încât te apuca mirarea că numele autorului era tipărit corect pe pagina de titlu. Cu toate acestea, aveau tupeul să-i trateze pe cărturarii americani, chiar şi pe el, Zapp, cu o condescendenţă obraznică, în publicaţiile lor păduchioase.

Oasele îi spuneau că nu se va simţi bine în Anglia: va suferi de singurătate şi plictiseală, cu atât mai mult cu cât făcuse un mic jurământ provizoriu să nu o înşele pe Désirée, ci numai s-o agaseze; iar pentru continuarea muncii ştiinţifice, era cel mai neindicat loc posibil. O dată scufundat în mlaştina fără fund a moravurilor englezeşti, nu va mai fi niciodată capabil să aibă o imagine clară a arhetipurilor mitice, a tiparelor de imagini recurente, a motivaţiilor psihologice. Nu era exclus nici ca Jane Austen să i se înfăţişeze, dintr-odată, ca o romancieră realistă, cum li se arătase multor altor cititori, cu repercusiuni ce-ţi săreau în ochi în literatura critică scrisă despre ea.

În opinia lui Morris Zapp, la baza acestor erori interpretative stătea o confuzie naivă dintre viaţă şi literatură. Viaţa era transparentă, literatura – opacă. Viaţa era deschisă, literatura – un sistem închis. Viaţa era compusă din lucruri, literatura – din cuvinte. Viaţa era despre ceea ce părea să fie: dacă te cuprindea spaima că se va prăbuşi avionul, era vorba despre moarte; dacă încercai să atragi o fată în patul tău, era vorba despre sex. Literatura nu era niciodată ceea ce părea să fie, deşi în cazul romanului ţi se cereau o acuitate şi o ingeniozitate considerabile pentru a reuşi să dezlegi codul iluziei realiste, lucru care-l atrăsese pe Zapp de la bun început spre această specie literară (până şi cel mai prostuţ critic înţelegea imediat că în Hamlet nu ţi se povesteşte cum îşi omoară un tânăr unchiul, că în Ancient Mariner²⁹ nu e vorba despre cruzimea faţă de animale, dar era de necrezut câtă lume era convinsă că toate romanele lui Jane Austen se ocupau numai de problema găsirii Soţului Ideal). Incapacitatea de a discrimina cele două categorii, viaţa şi literatura, ducea la erezii şi aiureli dintre cele mai variate: de exemplu, la ideea că o carte „îţi place“ sau „nu-ţi place“, la preferinţa pentru unii autori în detrimentul altora şi alte capricii de soiul ăsta, care – se vedea obligat să le atragă mereu atenţia studenţilor – nu prezentau absolut nici un interes pentru nici o altă persoană (uneori îi scandaliza, declarând că, vorbind numai despre el, personal, la nivelul lui subiectiv, limitat, îl durea în cur de Jane Austen). Era stăpânit de o nevoie extrem de urgentă de a înfiera teoriile naive despre realism, deoarece ele îi ameninţau opera vieţii: era evident că dacă aplicai un sistem deschis (viaţa) la unul închis (literatura), permutările posibile erau nenumărate şi un comentariu definitiv devenea o imposibilitate. Tot ceea ce ştia despre Anglia îl avertiza că acolo erezia înflorea cu deosebită vigoare, încurajată, fără îndoială, de nenumăratele memento-uri concrete ale existenţei reale a autorilor ce apăruseră ca ciupercile pe tot cuprinsul ţării: registre parohiale, plăci comemorative pe case, paturi în care dormiseră, pietre de mormânt gravate şi alte idioţenii de acest soi. Ei bine, unul dintre lucrurile pe care nu le va face pe timpul şederii în Anglia este o vizită la mormântul scriitoarei. Probabil că a gândit cu voce tare, fiindcă Mary Makepeace îl întreabă dacă Jane Austen e numele bunicii sale. Răspunse că i se pare extrem de improbabil.

Între timp, Philip Swallow se întreabă, mai disperat decât oricând, dacă zborul său se va mai sfârşi vreodată. I se pare că Charles Boon trăncăneşte lângă el de ore întregi, îngăduindu-i prea puţine întreruperi. I-a relatat totul despre situaţia politică din Euphoria, în general, şi despre cea din campusul de la Euphoric State, în particular. Facţiunile, problemele, confruntările; Guvernatorul Duck, Cancelarul Binde, Primarul Holmes, Şeriful O’Keene; Lumea a Treia, Comunitatea Hippy, Panterele Negre, Universitarii Liberali; drogurile, studiile de Cultură a Negrilor, libertatea sexuală, ecologia, libertatea cuvântului, violenţa poliţienească, ghetourile, repartizarea camerelor, transportul şcolarilor cu autobuzul, Vietnamul; grevele, incendierile premeditate, marşurile, sit-in³⁰-uri, teach-in³¹-uri, love-in³²-uri, happening³³-uri. Philip a renunţat de mult să mai urmărească linia argumentaţiei lui Boon, dar sensul general pare concis rezumat de insignele de pe piept:

LEGALIZAŢI MARIJUANA

NORMAN O. BROWN PREŞEDINTE

SALVAŢI GOLFUL: NU FACEŢI RĂZBOI, CI APĂ

ARDEŢI-VĂ ORDINELE DE RECRUTARE

REALITATEA E ÎN DEFECŢIUNE TEHNICĂ –

SERVICIUL NORMAL VA FI RELUAT ÎNDATĂ

FERICIREA ESTE (ESTE ŞI ATÂT)

AFARĂ CU DUMNEZEU DIN AMERICA

BOICOTAŢI STRUGURII

KEEP KROOP

DESTRĂBĂLAREA MÂNTUIEŞTE

BOICOTAŢI TRUFELE

FUTEŢI REALITATEA

Vrând, nevrând, pe Philip îl amuză sloganurile acestea. Nu încape îndoială că insigna a devenit un nou gen literar, ceva între epigrama clasică şi poemul imagist. Nu încape îndoială că nu va mai trece multă vreme până când vreun postuniversitar va scrie o teză despre acest gen literar. Nu încape îndoială că Charles Boon lucrează deja la ea.

— Care este tema dumitale de cercetare, Boon? întreabă, întrerupând ferm o complicată disertaţie juridică referitoare la un grup numit Cei Nouăzeci şi Nouă din Euphoria.

— Hă? Boon pare luat prin surprindere.

— Pentru doctorat. Sau e vorba de M.A.?

— O. Da, încă lucrez la teza de M.A. Mai ales prin participarea la cursuri. Şi la o disertaţie mititică.

— Despre ce?

— Păi, hăă… nu m-am decis încă. Ca să-ţi spun adevărul, Phil, nu prea am timp pentru lucru, pentru munca academică.

Cândva, în timpul colocviului lor, Boon a început să-l tutuiască pe Philip, ba chiar să folosească diminutivul detestat de acesta. Familiarismul îl supără pe Philip, dar nu ştie cum l-ar putea opri, deşi a refuzat invitaţia de a-i spune lui Boon „Charles“.

— Dar atunci ce fel de muncă faci? îl întreabă, ironic.

— Păi, să vezi. Am programul de la radio…

— Show-ul Charles Boon? se interesează Philip, râzând cu poftă.

— Exact, cum de ai aflat?

Boon nu râde. Boon e neschimbat, acelaşi mincinos cu faţa de crupier, izvoditor de fantezii.

— N-am aflat, răspunde Philip. Spune-mi dumneata.

— Nu-i decât un program nocturn, de vorbă cu ascultătorii prin telefon. Ştii, te sună oamenii să-ţi spună ce au pe suflet, îţi pun întrebări. Uneori am invitaţi. Hei, trebuie să te invit şi pe dumneata în studio într-o seară!

— Mă plăteşti?

— Mi-e teamă că nu. Primeşti înregistrarea gratuită a programului şi o fotografie color cu noi doi la microfon.

— Atunci…

Pe Philip îl derutează detaliile din relatarea lui Boon. Să fie adevărat? Poate o reţea de radio studenţească? Întreabă:

— Şi câte programe din astea ai realizat?

— Câte unul în fiecare noapte, sau dimineaţă, de un an încoace. Între miezul nopţii şi ora două.

— În fiecare noapte! Nu mă surprinde că studiile dumitale au de suferit.

— Ca să-ţi spun adevărul, Phil, mă cam doare-n cot de studii. Îmi convine să fiu înscris la Euphoric State – îmi dă posibilitatea să rămân în ţara asta fără a fi recrutat. De diplome în plus nu mai am nevoie. Am hotărât că viitorul meu este în mass-media.

— Show-ul Charles Boon?

— Ăsta-i abia începutul. Chiar acum duc tratative cu o reţea de televiziune, să încep un program experimental cu profil artistic – de fapt, chiar ei mi-au plătit călătoria asta, m-au trimis să mă documentez despre programele europene. Pe urmă, mai este Euphoric Times.

— Asta ce mai e?

— Ziarul underground. Susţin o rubrică săpămânală şi acum mă vor redactor-şef.

— Redactor-şef!

— Dar mă gândesc că e mai bine să arunc pe piaţă o publicaţie rivală.

Philip îl priveşte scrutător pe Boon, al cărui ochi stâng se mişcă brusc spre babord. Philip se destinde: la urma urmei, totul e o minciună gogonată. Nu există nici program radio, nici show T.V., nici decontare a cheltuielilor de călătorie, nici rubrică la ziar. Totul nu este decât fantazare întru împlinirea dorinţelor, precum postul de asistent-cercetător de la Rummidge sau cariera din diplomaţie. Boon s-a schimbat, asta e sigur, şi nu numai în ceea ce priveşte îmbrăcămintea şi înfăţişarea: gesturile sale trădează mai multă încredere în sine, vorbirea i s-a curăţat de ocluziunile glotale şi de vocalele Cockney – acum vorbeşte aproape ca David Frost³⁴. Philip a crezut totdeauna că-l dispreţuieşte pe David Frost, dar acum îşi dă seama că probabil îl respectă mult, în felul său resentimentar, de vreme ce ideea, chiar dacă respinsă din prima clipă, că Charles Boon s-ar fi putut lansa într-o carieră asemănătoare îi provocase atâta greaţă. Extraordinar tăietor de piroane, Boon ăsta, te poate păcăli pe loc, chiar dacă-l cunoşti îndeaproape de ani de zile, doar ochii jucăuşi îl dau de gol. Oricum, un subiect interesant pentru prima scrisoare pe care o va expedia acasă: De cine crezi c-am dat în avion, dacă nu de incorigibilul Charles Boon – îţi aduci aminte de el, desigur, Parolles³⁵ al Secţiei de Engleză, absolvent de acum câţiva ani. Era înveşmântat după ultima modă, cu părul până la umeri şi la fel de plin de poveşti vânătoreşti ca totdeauna. Se înţelege că a adoptat o atitudine net superioară faţă de mine. Dar e atât de transparent, că nu-i poţi purta pică.

Firul gândurilor sale, ca şi monologul continuu al lui Boon, este întrerupt de anunţul căpitanului, că vor ateriza peste aproximativ douăzeci de minute şi că speră că toţi călătorii au avut un zbor plăcut. Pe peretele din faţă se luminează indicaţia că trebuie legate centurile de siguranţă.

— Ei, Phil, cred că ar trebui să mă întorc la locul meu, anunţă Boon.

— Da, da, mă bucur că ne-am revăzut.

— Dacă pot face ceva pentru tine, Phil, dă-mi un telefon. Găseşti numărul în carte.

— Da, bine, ştii, am mai fost şi eu în America. Oricum, îţi mulţumesc.

Boon dă din mână, condescendent.

— Oricând, ziua sau noaptea. Am un serviciu ce răspunde.

Apoi, spre uluirea lui Philip, Charles Boon se ridică şi trece, neinterceptat, pe lângă o stewardesă ce i se aţine în cale, prin perdelele ce ascund cabina de Clasa Întâi.

— Cred că trebuie să fim deja deasupra Angliei, remarcă, aruncând o privire pe geam, Mary Makepeace.

— Plouă? se interesează Zapp.

— Nu, e senin. Se văd toate parcelele de pământ, ca nişte romburi pe o plapumă.

— Dacă nu plouă, nu poate fi Anglia. Ne-am abătut din drum.

— În partea aia văd o pată mare, neagră. Probabil că e un oraş mare.

— Cred că-i Rummidge. O pată neagră, mare, nu poate fi decât Rummidge.

Iar acum în cele două Boeing-uri se lasă, simultan, tăcerea specială ce precedă orice aterizare. Motoarele şi-au redus de tot turaţia, iar pasagerii, parcă din simpatie, conversează în şoaptă. Aparatele încep să piardă înălţime – o fac, se pare, stângaci, printr-o serie de căderi, legănări, clătinări, ca şi cum ar coborî, călcând ca din pod, treptele unei scări enorme. Pasagerii înghit în sec pentru a-şi uşura presiunea de pe timpane, închid ochii, îşi pipăie paşapoartele şi pungile pentru răul de aer. Timpul se scurge foarte încet. Pentru moment, fiecare e singur, cu gândurile lui. Este însă greu să gândeşti coerent când te legeni şi te legeni undeva între cer şi pământ. Philip se gândeşte la zâmbetul viteaz al lui Hilary şi la copii, care, cu un aer pierdut, îi făcuseră tai-tai cu mâna pe peronul gării Rummidge la plecare, se gândeşte la eseul pe care a uitat să i-l restituie unui student, la cât ar putea costa un taxi de la aerogară până la Plotinus. Viitorul pare înspăimântător şi simte brusc un spasm de dor de casă; pe urmă, se întreabă dacă avionul se va prăbuşi, cum e să mori, dacă există Dumnezeu şi unde şi-a pus contramărcile de la bagaje. Morris Zapp dezbate în sinea sa dacă să petreacă două-trei zile la Londra, sau să meargă direct la Rummidge, să înfrunte răul pieptiş. Se gândeşte la gemenii lui, angrenaţi într-un joc tainic într-un colţ al curţii, care nu fuseseră prea bucuroşi să-şi întrerupă îndeletnicirea ca să-i ureze drum bun; la Désirée, care refuzase să facă dragoste în noaptea dinaintea plecării – ar fi fost pentru prima oară după luni de zile – şi îşi aminteşte de prima fată pe care a avut-o, Rose Finkelpearl, fiica negustorului de peşte din cvartalul vecin, la cât de uimit fusese văzând că şi iubita numărul doi degaja un vag iz de peşte. Se mai întreabă câţi dintre cei prezenţi în avion vor fi ştiind cu ce scop soseşte charter-ul ăsta în Anglia.

Avioanele se înclină pe aripă şi virează. Brusc, un zid de suburbii se ridică dincolo de capul lui Mary Makepeace şi dispare din nou în hău. În jurul avionului lui Philip Swallow se îmbulzesc nori, iar plexiglasul geamurilor e biciuit de ploaie. Pe urmă, case, coline, copaci, hangare, camioane trec fulgerând înapoi, la o scară normală, ca nişte prieteni vechi reîntâlniţi după o lungă despărţire.

Bum!

Bum!

Exact în acelaşi moment, dar la şase mii de mile depărtare una de cealaltă, cele două aeronave aterizează.

1. Whisky american din secară.

2. În Biblie, locul unde se va da bătălia decisivă între forţele Binelui şi ale Răului.

3. Organizaţie militantă a oamenilor de culoare din Statele Unite.

4. Joc de cuvinte; denumirile universităţilor de stat americane sunt adesea prescurtate astfel: Pennsylvania State University = Penn State etc. Dar „state“ înseamnă şi „stare“, deci Euphoric State = Stare euforică.

5. O specie de sequoia.

6. Spre a le deosebi de vechile universităţi cu ziduri de piatră, de la Oxford şi Cambridge.

7. Papers of the Modern Language Association, publicaţie academică americană de mare prestigiu în domeniul ştiinţelor filologice şi literare.

8. Sistemul creditelor, folosit în universităţile americane, stabileşte materiile şi numărul orelor de curs ce trebuie frecventate de studenţi.

9. La Oxford.

10. Mare poem epic anglo-saxon.

11. Gammer Gurton’s Needle, a doua comedie englezească în versuri (1575), atribuită lui J. Still.

12. Celebru colegiu pentru fete, situat în apropierea Universităţii Harvard.

13. Este, desigur, vorba despre Cambridge, Massachusetts, reşedinţa Universităţii Harvard şi a Colegiului Radcliffe.

14. National Health Service – sistemul britanic de asigurări de sănătate.

15. Spiritul epocii (germ.).

16. ţigări… în primul rând… şvaiţer pe pâine de secară de consumat afară din magazin… verific-o… aşa-i viaţa.

17. În Regatul Unit, examenele ce încheie prima treaptă a studiilor liceale, la 16 ani.

18. Tip de saltea gonflabilă.

19. În sensul dat termenului în universităţile britanice, de îndrumător al unui număr mic de studenţi, cu care lucrează direct.

20. Aluzie la romanul Greaţa al filosofului şi prozatorului francez Jean-Paul Sartre.

21. Personificare a Angliei.

22. Reluarea unei replici atribuite lui Mark Twain, rostită când ziarele i-au anunţat, inadvertent, decesul.

23. Bucuria de a trăi, chef de viaţă (fr.).

24. Cunoscut critic şi profesor de literatură de la Downing College, Cambridge.

25. Zarva.

26. Cum în Marea Britanie se circulă pe stânga, te uiţi mai întâi la dreapta.

27. În Anglia, „public schools“ înseamnă şcoli particulare.

28. Colocvial, în engleza britanică: a trezi, a stârni; în argoul american: a lăsa o fată însărcinată.

29. Poem de Samuel Taylor Coleridge (1772-1834), corifeu al romantismului englez.

30. Sit-in – protest pasiv organizat, prin care demonstranţii ocupă spaţii interzise în clădiri publice.

31. Teach-in – perioadă prelungită de cuvântări şi prelegeri rostite fără întrerupere de profesorii unui colegiu american, în semn de dezaprobare faţă de deciziile guvernanţilor.

32. Love-in – prin analogie, formă de protest, sugerată ironic, prin care s-ar face neîntrerupt dragoste într-un loc public.

33. Happening – scenetă bazată pe improvizaţie, constând din gesturi spontane.

34. Popular teleast britanic, autor al programelor de interviuri „Frost on Sunday“.

35. Personaj grotesc din comedia Totu-i bine când sfârşeşte bine de Shakespeare, construit pe tipologia „Soldatului-fanfaron“.